152 



ininden gazdának kötelességévé tette a tengeriszár és csutlja fel- 

 étetését, elégetését 1917. április végéig, vagy olj^an módon való- 

 eltevését, hogy a pillék kifejlődése, kirajzása megakadályoztassék. 

 A rendelet ellen felebbező vármegyék, illetőleg gazdák megnyugta- 

 tására a batáridő kitolása május közepéig, majd május végéig akkor 

 raindenesetre segített a háború okozta tavaszi takarmányinségen s 

 akadályokba sem ütközött, mert hiszen akkor már tudtuk, hogj a 

 pille májusban még sem rajzik, a mint én azt 1916-ban hittem. Csak- 

 hogy a védekezés kérdése ezzel még mindig nem nyert megoldást, 

 sőt szinte holtpontra jutott. 



Mert hiába tudtuk azt, hogy a szecskázva savanyított tengeri- 

 szárból a pille ki nem kelhet ; s hiába állapíthattam meg ez év 

 májusában Cservenkán, hogy a karámban leétet^tt s azután szalmá- 

 val rétegezve mindjárt trágyává tapostatott szárban a hernyó 3—4 hét 

 alatt elpusztul s hiába láttam 1916. őszén, hogy a parasztoknál külö- 

 nösen szokásos magas tengeritarló helyett arravaló szerszámmal tőben 

 levágott szárral úgyszólván az utolsó hernyót is letakaríthatjuk a 

 mezőről (Taschenberg állítása ellenére, a ki szerint a gazdanövény fő- 

 gyökerében is szívesen telel) — mindez nem adott tanácsot arra, hogy az 

 alföldi szegény ember nyári tüzelőjében, a leétetett szárdarabokban, 

 ú. n. izékben és a csutkában lévő hernyókkal hogyan bánhatnánk el ? 



Felmerült a szárnak elzárt helyen, pajtában vagy veremben 

 való eltevésének a gondolata, hogy a pillék kirajzása és az új kuko- 

 riczák megfertőzése ez úton megakadályoztassék. De ugyan melyilc, 

 akár kis, akár nagy gazdaságban van olyan tengeriszárkazal befoga- 

 dására szánt s elég tágas pajta, a melyből a netán kibúvó lepke ki- 

 ne juthatna a szabadba ? S viszont az elvermelt s földdel letakart 

 szár hány esetben marad olyan szárazon, hogy így eltéve, tüzelő- 

 anyagot képezhessen ? • 



Ebben a mi szorongattatásunkban (mert csak ez a bibliai 

 kifejezés jellemezheti ezt az állapotot igazán) egy teljesen váratlan 

 körülmény jött a segítségünkre. Röviden elmondom, hogyan. 



Aimak természetes rendje-módja szerint szabadban teleltetett 

 molyhernyós kukoriczaszárat ez év májusának első napjaiban nevelő 

 kalitkába raktam, hogy majd a pillék kirajzásának kezdetét pontosan 

 megfigyelhessem. Egyet közülük az elsőemeleti nagy laboratóriumban' 

 állítottam fel, mely csak estefelé kap egy kis napot, egyet a dél- 

 nyugati, napsütésnek kitett mellékhel^áségbe, egyet pedig az ugyan- 

 ilyen fekvésű, de velencei ólomkamrának is beillő üvegtetős, mü- 

 tcremszerű rovarnevelőbe tettem, a padlásra, s vártam, mint a ki 

 jól végezte dolgát, a bábokat és a pilléket. 



De ugyan hiába vártam. Eltelt a májuá' és elérkezett június 23-a 

 s az egész zsákmány egy báb volt a laboratóriumi kalitkába,n. A her- 



