úi 



jelenti, hogy a kukoriczanioí}^ a jelzett szám arán3'"ál3áii csak 1917-beri 

 lett volna kártevő ; pusztított az min(Jig, de a szerint, hogy a kár csak 

 a szárra terjedt ki, vag\' kihatott a cső kifejlődésére is, hol kisebb- 

 nek, hol nagyobbnak látszott, miközben azonban a termés elmaradá- 

 sának, megapadásának igazi okát a gazda inkább az időjárásban 

 kereste. Az bizonyos, hog^' a csapadékviszonyok nagy befolyással 

 vannak, de másrészt tagadhatatlan dolog, hogy a hol a gazda e 

 mellett tájékozatlanságból elszaporitja a kukoriczamolyt, ott bizony 

 elszedheti ez a kártevő a termés felét, sőt még többet is. Az Alföldön 

 a kár nem mindenütt egyforma. Ennek okát sokban keressük, de 

 )iehezen találjuk meg; azt azonban már is látom, hogy a legfőbb bajt 

 a kukoriczamoly rajzásáig fel nem használt és szabadjára hagyott 

 Isukoriczaszár okozza. A hol a gazdasági viszonj^ok olyanok, hogy 

 n kukoriczaszárt május végéig teljesen felhasználják, ott az új kuko- 

 liczatermésben csak 1 — 5'Vo kár van, de az is csak a szárra szorít- 

 kozik és a szemtermés aránylag keveset szenved tőle ; de bezzeg, a. 

 hol a kukoriczaszár akár kis, akár nagy boglyában, akár kis, akár 

 nagy kazalban a mezőn vag}' a tanya belsejében hever, a hol tehát 

 a júniusban, júliusban rajzó kukoriczamolynak szinte csak ki kell 

 sétálnia, hog}' megközelítse és megfertőzze az új kukoriczavetést, ott 

 a kár nem a szárban, hanem a csőben és a szemben mutatkozik. 

 Ily helyen láthatjuk azután a sok milHónyi veszteséget, a mel3^et az 

 Alföld egyik-másik vidéke szenved. A kukoriczamoly-kérdést meg 

 kell értenünk s akkor a kukoriczamolytól eredő kárt nem a szabály- 

 rendelet büntető szakasza, hanem a megértés, a dolog lénjfegébe 

 való bepillantás fogja megoldani. Az 1917. évi 192 rovarkáreset azt 

 jelenti, hogy ehhpz a megértéshez már közeledünk! 



.\ hátralevő kártevők közül a legfontosabb és egyben a leg- 

 tanulságosabb a lisztes répabarkó (Cleoniis puncliventris Germ.), mert 

 ez is példáját szolgáltatja annak, hogy a dolog megértése vezet 

 a baj megoldásához, illetőleg Q^-y hírhedt kártevő leküzdéséhez. 



Habár a 90-es évek végén a lisztes répabarkóra vonatkozó 

 rovarkáresetek száma csekélj'^, hiszen a 37 éves sorszámban a. rovar- 

 líáresetelc legnagyobb száma lF!95-be)i csak 8 volt, a többi években 

 pedig 4 — 6 eset között váltakozott, sőt sokszor még ennél is kevesebb 

 volt, azért mondhatom, hogy a veszedelem éppen akkor — 1894-től 

 1900-ig tartott, későbben (1907— 19Q9) az csak újabb, de múló fel- 

 lobbanás volt. A 90-es évek derekán már-már úgy voltunk, hogy a 

 szépen fellendülő czukorrépatermesztés révén a bogár nagyon elha- 

 1 almásod ott, de mert az ellene való védekezés elmaradt s általában 

 mert a hogái' élete részben még ismeretlen volt. a Cleonus sok helyen, 

 kivált a legrégibb és legbelterjesebh répatp.rmesztő lielyekon annyira 



