76 



uélkíil parancsoló rideg' szükségessége, a mely mindenből, tehát a. 

 tudomány és ismeret mindeii ágából is, hasznot akar látni, száraon- 

 kéri a rovartant mívelőitől, hog}^ ismereteiknek gazdag tárházábtJl 

 — mit is adhatnak ők a mindennapi életnek, a biosz-nak? 



►S e pont az, a mely társaságunkra nézve napjainkban új, a 

 mely követeli, hogy mai közgyűlésünk alkalmával, a mennj-ire azt 

 időm engedi, foglalkozzam vele. Azonban már előre is jeleznem kell, 

 hogy a felmerülő kérdésre adható kimerítő válasz ma igen nagy. 

 Nekem szerén^^en be kell érnem azzal, hog,y ezúttal mellőzve a rovar- 

 tannak annjdra életbevágó és fontosságában egyre emelkedő ember- 

 es állategészségügyi és egj^éb jelentőségét, annak csak egy irányára 

 tereljem a t. Közgyűlés figj'-elmét, arra t. i., hogy a magyar mező- 

 gazdaság mit kíván a rovartan mís^előitől. Rá kell mutatnom, hogy 

 mik azok a vonatkozások, a melyeket állami életünkben, nemzetünk 

 jövőjét biztosító munkájában nekünk, a rovartan terén működőknek 

 szernmel kell tartaiumk, hogy bennük érvényesüljön az a rovartani 

 helyes tudás és tapasztalat igazolta szakismeret. E kettőnek szintén 

 hozzá kell járulnia annak a jelszónak a megvalósításához, a melytől 

 mintegy 6 — 7 esztendő óta visszhangzik az összes mezőgazdasági 

 életünk s a mely nem más, mint a többterniesztésnek, több- 

 termésnek követelése! Nem új gondolat, nem új kívánság ez, csak 

 a neve új: ezelőtt a termesztés fejlődéséről, a termés foko- 

 zásáról beszéltünk, ma tetszetősebb és már-már szinte divat a tíibb- 

 termesztésnek folytonos emlegetése. 



Nem tartozik ránk, t. Közgyűlés, hogy mi tovább vesztegeljünk 

 a többtermesztés kérdésénél és elmélkedjünk azon, hogy az tulajdou- 

 képen mit kíván, mik lehetnek az eszközei, mi az útja és hogy az 

 a mezőgazdaságban hol érheti határát. Ez elsősorban a mező- és 

 másodsorban a közgazdák feladata : mi e helyett vessünk egy pil- 

 lantást arra, a mi e jelszóban nincs benne és a minek hiányát egy- 

 előre még csak kevés gazda veszi észre. 



A mi mezőgazdasági termesztésűnk évi termése a háború előtti 

 esztendőkben körülbelül két milliárd koronányi értékű volt. Ezzel 

 szemben évi veszteségünk, a melyet a kártékony rovarok okoznak 

 és a melyet az idevonatkozó nemzetközi számadatokból levont követ- 

 keztetés alapján hazánkra nézve is megállapíthatunk, ezen összegnek 

 körűjbelül 10 — 18 Vo-a, vagyis ,évi 300—360 millió korona. E szám 

 óriási még abban az esetben is, ha azt a mai viszonyok szerint 

 ítéljük meg, a mikor a hadviselő felek költségeiben állandó és meg- 

 szokott egység a milliárd s a mikor e szót napjainkban egy hét alatt 

 többször emlegetjük, mint a hányszor azt eleink ezelőtt talán ezer 

 év alatt említették. Ez a szenvedett óriási évi veszteség s az a teher, 

 a melyet a háború után elsősorban a magyar rögnek nemcsak meg 



