küll bírnia, haneai törletízteniü is kell, világosítsa fel az üiméiiket, hogy 

 a mag3'ar mezőgazdának nemcsak többet termesztenie, hanem a rova- 

 rok pusztító munkája folytán terméséből annál többet mentenie is kell. 



Akkor, a mikor a természet kévés ' követelésű ősemberének 

 csakugyan kevés kellett s a mikor e kevésért se kellett fáradoznia, 

 mert „saucia vomeribus per se dabat omnia tellus", eke nem 

 hasogatta, a földet s az mégis mindent megadott : akkor a kártékony 

 rovarok neni okoztak gondot. Mikor azonban megfordult a koczka, 

 és a halandónak valóban „arcza verejtékével" kellett megszereznie 

 azt a keveset, a mi megélhetéséhez szükséges volt : akkor vette észre, 

 hogy az o termesztményén más is osztozkodik, hogy ez az osztoz- 

 kodás akarata ellen történik. Észrevette, hogy ezen osztozkodás 

 révén kárbavesző termésrész annál nagyobb mértékű, mennél több 

 az érette folyó verejték, azaz, hogy a mai szóval éljek : mennél bel- 

 terjesebb a gazdálkodása, annál több a kár ! A dolog nemcsak vilá- 

 gos, hanem a mindennapi tapasztalat is igazolja, mert mennél bel- 

 terjesebb valamely termesztett növénynek a termesztése, annál több 

 a rovarellensége, tekintsük az ntóbbit akár a fajok száma szerint, 

 akár fajon belül a példányok száma szerint. Ha a gazda a termesztés 

 terén azért halad, hogy többbet és tökéletesebbet termesszen, akkor 

 meg kell neki barátkoznia azzal a gondolattal is, hogy e remélt több- 

 termés érdekében kövessen el mindent, hogy ez az övé legyen és ne 

 fossza meg- tőle senki. 



Napjainkban már megnyugvással látjuk, hogy a gazda, habár 

 nagy áldozatok árán, de sikeresen védekezik az elemi csapások 

 ellen. Az árvíz hatalma, noha a víz ereje olykor-olykor még láza- 

 dozik, napjainkban nagy költségű földi munkával meg van fékezve. 

 A tűz romboló erejét az okszerű építkezés, a vízvezetékek felszere- 

 lése, a tűzoltóságok szervezése, a tűz ellen való biztosítás, a gazda- 

 sági határokon belül legalább i-észben már megfékezte, i'cszben any- 

 nyira enyhítette, hogy az ma már nem szed annyi áldozatot, mint 

 akár csak 50 évvel ezelőtt. Éppen így vagyunk a jégveréssel is s ha 

 annak elemi erejét a viharágyu nem törte meg, enyhíti s részben 

 megtéríti a kárt az ellene való biztosítás, habár az a leginkább 

 fenyegetett növényeink esetében ma bizony még nagyon költséges. 

 Végül a szárazságot, az aszályt sem tűrjük ma már néma megadás- 

 sal és ha esőt ma sem tudunk csinálni, akkor, a mikor szükség volna 

 rá, még sem vagyunk teljesen tehetetlenek vele szemben, mert a 

 jelenlegi természettudományi ismereteink rávezetnek bennünket arra, 

 hogy e bajon másként is lehet segíteni : egyrészt a talaj megmun- 

 kálása idejének megválogatásával, a talaj növénytápláló erejének 

 fokozásával, de legkivált a több-kevesebb téli nedvességgel való okos 

 gazdálkodással. 



