85 



Újabb adatok Magyarország csökevényes 

 szárnyú legyeinek ismeretéhez. 



Irta : Dr. Kertksz Kát.jián. 



A Rovartani Lapok 1910. évi XVI. kötetének 179—184. lapjain 

 közzé tettem a magyar fauna addig- ismert szárnj'atlan és csökevé- 

 ]wes szárnyú leg-yeinek a jegyzékét, melyben 10 családból 13 nembe 

 tartozó 19 fajt soroltam fel. Ez alkalommal két újabban felfedezett 

 fajról akarok meg-emlékezni s ezekkel most már a 10 családba és 

 15 nembe tartozó fajok száma 21-re növekszik. 



A szárnyatlan és csíikevényes szárnj'^ú légyfajok példányai 

 tároirí'jl sem olyan ritkák, mint a milyeneknek általánosan hiszik. 

 Hogy aránylag kevés példán}^ van belőlük az eg-yes gyüjtemények- 

 l)Cii, annak az az oka, hog"y a csak hálóval g'yüjtó dipterolog-us ritkán 

 és akkor is csak véletlenül akad reájuk. Szárnyatlan legyeink, az 

 Apiüoius pnradoxas Mik kivételével, élősködők. A csökevénj^es szár- 

 jiyúak t()bbnyire a földön, vagy közvetetlenül a talaj felett, lehullott 

 leveleken, alacsony növényieken, mohán stb. tartózkodnak s így csak 

 elvétve kerülnek a hálóba. Ha a bogarászok, a kik rendesen rostál- 

 nak, némi figyelmet szentelnének más rendekbe tartozó rovaroknak 

 is, kétségtelenül érdekes felfedezéseket tehetnének a dipterologia 

 terén is. 



Bizonyság erre az Aj)ierina pedesiris Mbig. nevű légynek hazánk- 

 ban való felfedezése. Ezt a csökevényes szárnyú, a Borboridák csa- 

 ládjában tartozó fajt Meigen írta le 1830-ban azoknak a példányok- 

 nak az alapján, a melyeket Winthem Hamburg közelében gyűjtött. 

 Magquart Francziaországból, Haliday Angolországból, Stenhammar 

 Norvégiából, Schinbr Ausztriából és Becker Szibériából, az Obi és 

 Jenisej folyók vidékéről említi. Az irodalomban mint nagyon ritka 

 faj szerepel. Eddig ismert termőhelyei alapján azonban nagyon való- 

 színű, hogy Európa és Ázsia középső és északi részében mindenütt 

 otthonos. A magyarországi példánj^'okat Dr. Fodor Jenő főorvos úr 

 bogarászkollégánknak köszönhetem, a ki azokat Brassó „Bertalan'* 

 nevű külvárosában a „Forráshegy" (Fortyogó) lábától nyugati irány- 

 ban húzódó, náddal és gyékénnyel benőtt vizenyős területen, a hol 

 a kubikgödrökben összehordott giz-gaz és elkorhadt vízinövények 

 gyökereit rostálta, fedezte fel. Összesen 8 példányt gyűjtött s az 

 elsőt 1917 szeptember 30-án, az utolsót deczember 1-én találta. 

 A gyűjtés idejéből azt kell következtetnünk, hogj a lég}'' késő ősz- 

 szel fejlődik ki, a mikor az entomologusok javarésze már csak kivé- 

 telesen gyűjt. Valószínűleg ez a körülmény- is hozzájárul ahhoz, 

 hogy ennek a fajnak csak néhány példányát ismerjük eddig. A légy 



