velő lepkészek is azt mondják, hogy hernyója nem közönséges, 

 noha pilléje akad! 



Hernyója május-júniusban fordul eló' : ez tehát azt jelenti, 

 hogy akkor, amikor a teknős paizstetvek (Lecanium, Eulecanium 

 stb.) nőstényei már megnőttek, amikor kivált a mészharmat és 

 részben már korompenész is mutatkozik. 



Ahhoz már most sem fér szó, hogy ez a lepke-faj hernyó- 

 alakban a paizstetves fán-bokron él, ott tartózkodik: a kér- 

 dés csak az, hogy miből ? Élettelen, öreg, előző évről megmaradt 

 (üres) anyapaizsokból, vagy friss, élő tojással még teli anyapaizs- 

 tetvekből, vagy végül a fertőzött, paizstetves fa gallyán, dereka 

 héján bőven előforduló korompenész-gombából-e? 



Ahogyan Pazsiczky kis figyelmeztető közleményén gondolko- 

 dom és számot vetek azzal, hogy miért is kerülte ki az a pille 

 a figyelmemet, noha legalább hűsz éve ismerem a paizstetű- 

 fogyasztó tulajdonságáról szóló hazai adatokat is, úgy sejtem, 

 hogy ezt az érdekes pillét még sem ismerjük talán egészen. Azt 

 tartom, hogy vidéki lepkész-barátaink nem végeznének egészen 

 hiábavaló munkát, ha egy kissé behatóbban néznének utána e 

 faj életmódjának és egyes kevéssé ismert részleteinek ! Erre kü- 

 lönben 1897-ben felhívta a hazai megfigyelőket már Aigner is. 

 (Rov. Lapok IV. 1897, p. 137.) 



Ennek a pillének hernyóját elsőizben nehéz észrevenni, mert 

 hátul már kicsi korától sajátszerű és saját szövésű takaró borítja. 

 Ez a takaró belül fehér, kivül piszkos és tele van beleszőtt anya- 

 paizstetű törmelékével, saját ürülékével, porral és egyéb mással. 

 Ez a takaró nem zsák, — hanem paizsalakú és az állat hátát, 

 oldalát takarja. A hernyó mindig a hátán magával hurczolja. Ha 

 csendesen egy helyen vesztegel, inkább az ág valami természetes 

 duzzadtságára emlékeztet, mint állatra. E miatt nehéz nyomára 

 jönni. A hernyó maga erős, vastag, ráncos, puha testű, halvány 

 rózsaszínű. Poczakos termete, parányi lába. miatt inkább kukacz- 

 nak, mint hernyónak látszik. 



Ha elérte bebábozódása idejét, takaróját odaköti a szilárd 

 aljazathoz és bebábozódik alatta. 



AUSZUG: 



J. Jablonowski : Nochmals über die Schildláuse 

 verzehrendeRaupe. 



Verf. (vergl. Pazsiczky: Rovartani Lapok XXV. 1918, p. 57.) 

 war die Tatsache, dass die Raupe von Thalpochares commiini- 

 macula Feind der schádlichen Schildláuse ist, bekannt. lm Jahre 

 1886 fand er sie bei Berkesz (Com. Szabolcs), spáter züchtete sie 

 AiGNER und E. Frivaldszky bildete sie schon 1865 (Jellemző ada- 

 tok Magyarország faunájához. Taf. VII, fig. 13) auf einem mit 

 Schildláusen bedeckten Ástchen ab. 



i 



