30 



Pax a nőstényt nem ismerte, a birtokomban levő két pél- 

 dány alapján erről a következőket mondhatom. Az egyik nőstény 

 nagysága megfelel egy közepes carpathicus-énak, a másik kisebb. 

 A kisebbik példány szárnymetszése összevág a hímekével, a nagyob- 

 bik valamivel kerekebb, de a typust nem éri el egészen. Színben 

 fehérebb mint a typus, a kormos behintés azonban gyérebb, 

 egyebekben vele megegyező. Összehasonlítva ezt az alakot a 

 Fehér Kárpátokból és a Galgóczi mészhegyekből származóval, 

 különbséget nem találunk úgy, hogy az intermedius-hoz kell 

 csatoljam és a strecsnoensis Pax elnevezést csak mint földrajzit 

 fogadhatom el. Ezt különben Bang-Haas már meg is cselekedte, 

 mert lepkeárjegyzékében e két alakot már egy kalap alá vette, 



Ezzel legalább egyelőre végeztem volna a Nyugati Kárpátok- 

 ban repülő Apollo-pille eddig ismeretes alakjaival. Ha már most 

 Sárosmegyétől keletnek követjük a Kárpátok hegylánczát, szembe- 

 ötlő az a tény, hogy Sáros-, Zemplén-, Ung-, Bereg- és Mára- 

 marosmegye Kárpátjaiból, tehát a galicziai határon végighúzódó 

 Keleti Beszkidekekből származó Apolló-pilléről semmit sem tudunk. 

 Hogy itt is repül, valószínű, mert Piső KoRNÉL-nak sikerült e lep- 

 két Királymezőn (Máramarosmegye) megtalálni. És tekintetbe véve 

 azt, hogy a királymezői alak a typussal egyező, valószínű, hogy 

 a typus a Keleti Beszkidekben tovább terjed Máramarosig, hogy 

 itt délkelet felé egy más jellegzetes fajtának engedje át a szerepet. 



Pax és Czekelius szerint Erdélyben az Apolló-pillét meg- 

 találták a Beszterczei havasokban Borgóprund mellett, továbbá 

 Gyergyó-Szent-Miklóson és Borszéken. A két utóbbi helyről nekem 

 is van tudomásom, valamint azt is tudom, hogy Schweitzer töl- 

 gyesi példányok alapján írta le a transsylvanicus-i. Pax állítja, 

 hogy a Kelemen-havas déli völgyeiben is előfordul, de gyéren és 

 lokálisan. Czekelius megtalálta a Radnaborbereki völgyben, Borgó- 

 beszterczén, Hollón a tölgyesi völgyben, Putnópatakon és Gyergyó- 

 Szent-Miklóson. A Magyar Nemzeti Múzeumban van egy példány 

 a Maguráról, más biztos termőhelye egyet kivéve, melyről később 

 lesz szó, nem ismeretes. Azt, hogy remélhetőleg megtalálják a 

 Zsilvölgyben és a Retyezáton, eddig csak óhajtás maradt. 



Az említett helyeken repülő Apollo-pille jellemző alakja az 

 erdélyi faunának. Nagyságban megegyezik, sőt túlhaladja a carpa- 

 thicus-i. Alapszíne krétafehér (candidus Ver.), a szárnyak metszése 

 nem oly kerek mint a typus-é, sőt a szárnyak nyújtottabbak és 

 keskenyebbek. Az elülső szárny foltjai nagyok, bársonyfeketék, a 

 typuséival megegyezők. Az üveges szegély széles, a nőstényeken 

 eléri a 10 mm.-t is. A kormos szalag a hímeken erőteljes, a nős- 

 tényeken az üveges szegéllyel egybeolvadt. A hátulsó szárny szem- 

 foltjai sötét cseresznyepirosak, sárgásak csak kivételesen fordulnak 

 elő. Az anális foltok erősek, a nőstényeken rendesen összefolynak. 

 A szemfoltok fekete keretje erős, különösen a nőstényeken, ilyen 

 a sibiricus-i kivéve egyetlen Apolló-alaknál sem fordul elő. A 



