54 



lerakva s ezt az árvíz magassága miatt később magasabbra is 

 emelték mint tervezve volt. 



A lepkegyüjtemények elhelyezéséről és azoknak az árvíz 

 alkalmával történt mentéséről nem találtam adatokat. De ha 

 magasabb polcokra rakták is a gyűjteményeket, melyeknek leg- 

 nagyobb részét csak hónapok múlva hordták át a Ludoviceum 

 épületébe, a nedves helyiségekben tartott, esetleg még megmentett 

 tűlkényes lepkegyüjteménynek, valószínűleg a penész következté- 

 ben mégis el kellett pusztulnia. 



De térjünk vissza az OcHSENHEiMER-féle gyűjteményhez; 

 ennek főértéke — mint említettem — abban rejlett, hogy már 

 bizonyos határozott rendszer szerint volt felállítva, amely lényege- 

 sen megkönnyítette a meghatározást. Ochsenheimer ugyanis meg- 

 kísérelte, hogy Werth előmunkálatai alapján új rendszert alkosson 

 s ezt abban az időben Németországban mindenütt el is fogadták. 

 Lássuk, hogy miben is állott ez a rendszer. 



Tudjuk, hogy a lepkékkel a szisztematikusok különben is 

 legkevésbbé foglalkoztak. Ochsenheimer előtt tisztán külső mor- 

 fológiai bélyegek alapján történt az osztályozás. 



Így Linné és követői a csápokat vették fölosztási alapul, 

 miért is a rendszer nemcsak hézagos volt, hanem csakhamar 

 nagyobb zavarokat idézett elő. Fabricius rendszerében a csápok 

 mellett a szájrészeket is figyelembe vette. De így sem ért célt, 

 mivel a szájrészek a lepkéknél nagyon egyszerűek és többnyire meg- 

 egyezők. Rendszere nélkülözi a tökéletességet és határozottságot. 



A két rendszer egyesítését Cuvier kísérelte meg. De később, 

 midőn a különböző vidékeken eszközölt gyűjtések révén az anyag 

 mindinkább szaporodott, továbbá a rokon fajok nagy hasonlósága, 

 a varietások, geográfiai fajták s klimatikus változatok miatt, a 

 tisztán morfológiai alapon való osztályozás lehetetlenné vált. 

 Kitűnt ugyanis, hogy a morfológiai bélyegek nagy megegyezése 

 nem nyújt elég bizonyítékot az egyes egyének faji összetartozására. 



Ekkor lépett előtérbe a bi^plogiai irány. Ennek az iránynak 

 egyik úttörője Ochsenheimer. Ö csakhamar átlátta, hogy az eddigi 

 hiányos rendszerek helyett olyan újabb, tökéletesebb rendszerre 

 volna szükség, amely nem a véletlenen alapszik, sem nem önké- 

 nyes, hanem állandó, mindent felölelő és épúgy szolgálná a ter- 

 mészetes mind a mesterséges rendszer céljait. De hol van ez a 

 rendszer? Ochsenheimer megadja erre a feleletet művének beve- 

 zető részében, amikor a következőket írja : 



A rovarok s így a lepkék fejlődésénél is a természet maga 

 mutatta meg az utat, amely fáradságos ugyan, de mégis egész 

 biztosan célhoz vezet, mert bármily változatos legyen is a ter- 

 mészet productumaiban, ép oly egyszerűek a törvények, amelyek 

 szerint azokat létrehozza. 



„Insekten, welche eine gleiche Verwandlungsgeschichte habén, 

 kommen auch in der áusseren Gestalt überein und setzen eine 



