66 



is bizonyos, hogy a Bryodemákkal rokon génuszok között két^ 

 ségkívül a Sphingonotus-ok állnak legközelebb ehhez a csoport- 

 hoz, tehát minden valószínűség szerint ezek szakadtak el legelőször 

 a Bryodemákből. A palaeontologusok bizonyára felhozzák ellen- 

 érvül, hogy a jelenleg élő fajoknak egymásból való levezetése 

 helytelen, ámde ne felejtsük el, hogy ezeknek a génuszoknak 

 valamennyié messze a harmadkorba, tehát évek százezreire nyúlik 

 vissza, amely idő eltelte óta bizonyára lehetségessé vált nemcsak 

 a fajoknak, hanem génuszoknak is elkülönülése. 



Nézzük most még, hogy a Bryodemák származási helyét 

 mennyiben igazolja azok szárnymustrázatának ontogenetikai fejlő- 

 dése. Ennek tanítása szerint a fiatal BryodemaAárvák hátsó szár- 

 nyán apró, széjjelszórt pontok jelennek meg, amelyek közé azon- 

 ban az analis erek mentén csakhamar nagyobb foltok ékelődnek, 

 amelyek összeolvadnak úgy, hogy a hátsó szárnyon a félhold- 

 alakú folt már az állat lárvakorában, az első vedlés előtt készen 

 van. A foltozatnak ilyen alakulása szerint tehát a Bryodemákat 

 olyan ősökből kellene származtatni, amelyeknek szárnya szétszórt, 

 márványozott mustrázatot viselt. Hogy ennek vajmi kevés phylo- 

 geniai jelentősége van, kitűnik abból, hogy a színmustrázat a 

 sáskáknál csak néhány vedlés után nyeri el végleges képét. Ezen 

 vedlésekből azonban látjuk, hogy a hátsó szárny mindenkor meg- 

 tartja azt a főfoltját, amely a különféle fajoknál hol apró foltokká 

 esik szét (Br. barabensis, részben B. tuberculata), hol pedig hatal- 

 mas főfolttá szélesedik, amely másrészt félholdalakúvá is fejlőd- 

 hetik. Ha tehát ennek jelentőséget tulajdonítunk, akkor azt mond- 

 hatjuk, hogy a Bryodemák foltozatukban is elárulják 

 gyűjt őtypusuk jellegét. Az ezzel rokon csoportok össze- 

 függését és kialakulását azonban egyedül a szárnymustrázat alap- 

 ján megállapítani nem lehet s csak a palaeontologia eredményei 

 mondhatják ki erre vonatkozólag a döntő szót. 



Résumé. — Dr A. Pongrácz : Beitráge zur Kenntnis 

 d e r Bryodema tuberculata F. — Verfasser beschreibt die Lebens- 

 weise und Bau von B. tuberculata, jener Heuschreckenart ,die er 

 wáhrend seiner in Polen ausgeführten Studienreise umweit von 

 Kielze beobachtete. Bezüglich ihres Fluges nimmt diese Art eine 

 ganz isolierte Stellung ein. Sie erhebt sich in den Mittagstunden 

 auf sandigen Berghügeln in eine Höhe von 8—10 M., lásst 

 inzwischen einen eigentümlichen rastelnden Ton erschallen. Dieser 

 Ton erinnert an jenen der Psophus- Arten, besitzt jedoch ein mehr 

 glasartiges Nebengeráusch, welches durch gegenseitige Reibung der 

 blasenartig verdickten Analadern herrührt, wáhrend man das 

 Schnarren der Psophus- Arten vielrnphr als einen klappernden, 

 gedámpften Ton bezeichnen dürfte. Über die Herkunft der euro- 

 páischen Bryodemen liegen mehrere Hypothesen vor. Nach Ansicht 



