113 



n e k. Mintha minden csoportban újra kezdődnék a specializácio, 

 a csoport legprimitivebb tagja alacsonyabb szervezettséget mutat, 

 mint az előző csoport legspecializáltabb tagja. Nagyon tanulságos 

 e tekintetben a hasduclánc alakulása, amennyiben nemcsak a rend- 

 szer legvégén álló családsorozatnál (Kolbe szerint: /^Aj^/zc^o/íAora, 

 Ganglbauer szerint: Lamellicorniá) éri el legnagyobb koncentrá- 

 cióját, hanem a GANGLBAUER-féle családsorozatok között a Hete- 

 romera kivételével mindegyikben van egy család, amelyben az 

 idegrendszer koncentrált. így Adephaga: Gyrínidae és Paus- 

 sidae, Staphyli noidea: Histeridae és Scaphidiidae, D i- 

 versicornia: Nitidulidae, Phytophaga: Lariidae, R h y n- 

 chophora: Curculionidae és Scolytídae, Lamellicorniá: 

 Passalidae és Scarabaeidae. Hasonló esetekre bukkanunk akkor 

 is, ha a többi elsőrendű fontosságú bélyeg fejlődési sorait vizs- 

 gáljuk. 



Szinte komikus, amikor ezeket az eseteiket körmönfont mó- 

 don körülírják, magyarázgatják és a rendszerbe beilleszteni igye- 

 keznek. Pedig mindettől megkímélhették volna magukat, ha tekin- 

 . tétbe vették volna az evolutio lefolyásáról az általános származás- 

 tani irodalomban kialakult nézeteket. A természetben nincsenek 

 csak primitív, vagy csak specializált állapotú szervekből álló 

 állatok, hanem minden állat a kettőnek változatos keveréke. A 

 fejlődés nem volt mindenütt egyenlő tempójú, egyidejű (simultan), 

 egyenlő értelmű (concordans), sem az egyes csoportok egész 

 szervezetét, sem az egyes szerveket, sem a csoportok egyes tag- 

 jait véve. Egyes csoportokban, vagy egyes szerveknél gyorsabb 

 volt a fejlődés, mint más csoportokban, vagy más szerveknél, 

 más esetekben pedig meg is állt. Sőt ismerünk eseteket, hogy a 

 fejlődés visszafordult, regresszivvé vált, úgy hogy a fiatalabb szer- 

 vezet primitívebb, mint a phylogenetikailag öregebb, vagy reductio 

 útján lett ismét primitív (pseudoprimitiv). Mindezek a fogal- 

 mak, az epistasis, heterepistasis, epidosis, epi- 

 strephogenesis, heterhodogenesis, homoeoge- 

 nesis stb. a származástani irodalomban régen 

 meghonosodott és általánosan ismert fogalmak 

 ás műszavak, amelyeknek tekintetbevétele sok 

 fejtörés, papiros és tinta megtakarítására ve- 

 zetettvolna. 



Különösen fontosnak tartom az epistasis, epidosis és a he- 

 terepistasis fogalmát, mert tanulmányaim szerint mindazon 

 esetekben, amikor két szerző va I a m e I y c s a I á d 

 hovatartozásáról vitatkozik, heterepistasisról 

 van szó, amelyről azonban az illető szerzők 

 nem vesznek tudomást. 



Ha a fejlődés egy családon belül a phylogenetikailag fontos 

 szervek tekintetében mindenütt, minden szervnél egyenlő tempójú, 

 egyidejű és egyenlő értelmű lett volna, akkor az összes szervek 



