116 



sorozni, szemben az Asiphonákkal, majd ugyancsak a hímpárzó- 

 szervek alapján a Lucanidákat és a Scarabaeidákat óhajtotta külön 

 rendekbe sorozni. Hasonlóképen a liímpárzószervek alapján csi- 

 nált új rendszert és törzsfákat Sharp-Muir munkája (1912). Elte- 

 kintve attól, hogy már többszörösen beigazolódott 

 az a tény, hogy a hímpárzószervek a családok 

 és az ezel<nél magasabb egységek jellemzésére 

 telesen alkalmatlanok, egy bélyegnek az előnyben 

 részesítése és egyoldalú felhasználása homlok- 

 egyenest ellenkezik azzal az eljárással, amely a 

 természetes rendszer eléréséhez segít minket. 

 Ez csak arra jó, hogy új nevek bevezetésével és az úgy is nehe- 

 zen kialakuló rokonsági csoportok önkényes szétszakgatásával 

 még jobban növelje a bizonytalanságot és kitolja a végleges rend- 

 szer kialakulásának idejét. Ezért az ilyen kísérleteket, bármilyen 

 érdekesek legyenek is azok magukban véve, a legerélyesebben 

 vissza kell utasítani. 



A harmadik dolog a metamorphosis egyes alak- 

 jainak (lárva, báb) és fajainak (pl. hypermetamorphosis, 

 paedogenesis) phylogenetikai túlbecsülése. A Brauer- 

 féle szabály sok tekintetben helyesnek bizonyult és a Haeckel- 

 féle biogenetikai törvényben is van valami igazság, de a más terü- 

 leteken szerzett tapasztalatok azt bizonyítják, hogy t a c h y- és 

 coenogenetikus folyamatok annyira eltorzítot- 

 ták már a phylogenesisnek az ontogenesisben 

 visszatükröződő képét, hogy nem lehet eléggé 

 ajánlani e tekintetben a legnagyobbfokú óva- 

 tosságot és skepszist. Ellenkező esetben olyan utakra 

 tévedünk, mint a múltban Houlbert és a legszerencsétlenebb 

 következtetésekre jutunk. Az óvatosság annál inkább helyénvaló, 

 mert mint előbb említettem, a lárvák primitiv alakja felett még 

 vitatkoznak és ki tudja, nem áll-e egyszer elő valaki, hogy sem 

 a lárva campodeiformis, sem a lárva eruciformis nem primitiv, 

 hanem primitiv a Silpha-\árva, mert hasonlít a Trilobitákhoz, 

 amelyekből Handlirsch a Pterygogenea-vovavokat vezeti le. 



Utoljára hagytam az összes u. n. természetes rendszerek 

 nagy, sarkalatos hibáját. Ez a következő : 



Már az u. n. kivételek megbeszélésénél rámutattam arra, 

 hogyha a fejlődési sorokat következetesen végrehajtjuk, akkor 

 ezek parallel futnak, konvergentiapontjaik nincsenek. Ez a körül- 

 mény már magában is mutatja, hogy itt valami nincs rendben. 

 Mert ezeknek a vonalaknak mégis csak össze kellene futniok 

 valahol, még pedig nem egy hypothetikus, csupán a szerzők kép- 

 zeletében meglevő lényben, hanem egy valódi, létező alakban. 



Amikor a szerzők, különösen Kolbe, valósággal el vannak 



ragadtatva saját rendszerük tökéletes természetességétől, nem ve- 



' szik észre azt, hogy rendszerükből épen az hiányzik, 



