35 



alaposan megírt monográfia, amelylyel g3'-Ökeresen tisztázta az 

 Anthonomiis-kéráést, amely pl. a német és a többi irodalomban ma 

 is teljesen össze-vissza kuszált. Utána, ismét csak többszörös unszo- 

 lásomra fogott hozzá a csajkó (Leflirus) tanulmányozásához. Noha e 

 kérdéssel is csak olyan lelkiismeretesen és alaposan foglalkozott, mint 

 az Anthonomus-okkal^ de lassan haladt előre és munkája, egy kis töre- 

 dék és néhány apróbb megfigyelés feljegyzése, befejezetlenül maradt. 



E befejezetlenség oka Pásztor lelkivilágában folyó nagy tusá- 

 ban keresendő. 



nagy kedvvel fogott hozzá 1898-ban a Rovartani Állomáson 

 megkezdett munlíájához, de csakhamar látnom kellett, hogy ez a 

 munkakör nem felel meg az ő szellemi hajlamának, mert igen érzé- 

 keny lelkű ember lévén, nem közpálj^ára való volt, ahol mint köz- 

 szolga, nem a maga vágyainak, hanem annak kénytelen élni, amit a 

 hivatás, a vele egybefüggő mindennapi élet reá ró. Ha a sors ked- 

 vezett volna neki, hogy csendes természetének megfelelően, vissza- 

 vonulva az emberektől, a maga szíve vág5^ának, a saját eszmeköré- 

 nek háborítatlanul élhetett volna, Pásztor talán a legboldogabb ember 

 lehetett volna s rövid életében bizonyára többet alkotott volna, mint 

 azt, amire a hivatás kényszerítette. De nem így történt ... Az élet 

 árja egyre jobban sodorta az emberek közé, ahova ő nem vágyódott. 

 Ahol tehette, kerülte a világot s — ■ egy-egy barátját kivéve — ke- 

 rülte régi ismerőseit is. Állandó kérése az volt, hogy ne küldjem ki 

 hivatalosan sehová. Amennyire tehettem, teljesítettem is c kérését. 

 De távollétemben, vagy ha többi tisztviselőtársa másfelé volt elfog- 

 lalva, olykor mégis csak kellett neki is mennie. Hogy ilyen kényszer- 

 helyzet elől meneküljön : 1906-ban orvosi bizonyítványnyal mentette 

 fel magát a hivatalos külső munkától. 



Érzékeny és emberkerülő természete idővel gyanakodó vá tette. 

 Csendes, vagy szinte félénk természeténél fogva nem tűzött ugyan 

 össze senkivel, de hirtelen, ok nélkül szakított egyik-másik bará,tjá- 

 val, hogy azután hónapok, esetleg hosszabb idő múlva, mintha köz- 

 ben semmi sem történt volna, ismét közeledjék régi ismerőseihez. 

 A gyanakvó természete nem ismert senkivel, még magával szemben 

 sem határt : mindenkiről azt hitte, hogy rosszakarója. Hogy e zaklató 

 gyanúja miben rejlett, azt sohasem tudtam kivenni belőle. E gyanú- 

 jával még csekélységemet is illette, habár tizenegy évi együttlétünk 

 alatt tőlem nemcsak rossz szót, de még olyan megjegyzést sem hal- 

 lott, amelyben valami czélzatos rendreutasítás lappanghatott volna. 

 Mikor mások, az intézet körén kívül állók, zúgolódtak a szokatlan 

 zárkózó természete ellen, nekem kellett őt védenem és kérlelnem az 

 illetőket, hogy nem lehetünk mindnyájan egyformák. Hol van ember, 

 akinek valami hibája ne volna ? 



