06 



Ilyen lelkületben váltott 1908 tavaszán jegyet. Nem tudom, 

 de sejtem, hogy a jegyváltás által teremtett új helyzetbe szegény 

 Pásztor egyáltalában nem tudta magát beleélni. Nem tudott bele- 

 törődni abba, hogy élete ezentúl nem egyedül az övé, hanem a 

 jegyeséé is és hogy a magányosságra hajló, szinte komor gondolkodás- 

 módjával fel kell hagynia, mert most van egy lény, akiben feltétlenül 

 bíznia s akihez szívvel-lélekkel ragaszkodnia kell, S ő ragaszkodott 

 is, de valamint szertelen volt az emberkerülésben, azonképen szerte- 

 len volt most is, midőn a szomorú és fájó múlt után mind a maga, 

 mind arája boldogságát már eleve is minden bajtól, sötét felhőtől 

 óvni akarta. S ez volt a tragikus végzete ! Nem őbenne volt a hiba, 

 hanem a felette már uralkodó balvégzete okozta, hogy az eljegyzés 

 felbomlott. Eleinte némán tűrte a helyzetet. Beteges képzelődése 

 azonban csakhamar megszülte benne az önvádat, hogy ami történt, 

 mégsem jól történt. Gondolkodásmódját folyton agyrémek háborgatták. 



Midőn érezte, hogy lelki egyensúlya felbillenő félben van, szinte 

 sírva panaszolta el nekem lelki baját. Igyekeztem megnyugtatni, hogy 

 még semmit sem veszített, hiszen nem ő az első, akivel ilyen eset 

 megtörtént. A megnyugvás azonban csak látszólagos volt. Az utóbbi 

 3 — 4 hét alatt alig múlt el nap, hogy be nem jött volna hozzám és 

 az ügyéről nem panaszkodott volna. Folyton gyanakodott, hogy ellen- 

 ségei nem árulták-e be ? Hiába igyekeztem megnyugtatni, hogy senki 

 sem árulkodik, hiszen nincs is ok arra és nincs is ellensége. Mindig 

 aggódott, hogy nem indítják-e meg ellene eljegyzése fölbontása miatt a 

 fegyelmi eljárást? Nem helyezik-e el vidékre? A szó és a tettek bizonyí- 

 téka nem hatott, PÁszTOR-ra nézve megnyugtató erejük már nem volt. 



A zaklató agyrémek annyira erőt vettek a szegény ember 

 lelkén, hogy amikor üldözésük elől e földön már nem talált mene- 

 déket sehol, menekült oda, ahonnan visszatérés többé nincs ! . . . 

 1909. évi február hó 18-án halva találtuk a szegényt. 



Február 21-én eltemettük. Darányi miniszter úr, akinek való- 

 ban humánus és jóindulatú gondolkodásmódját a tisztviselőivel szem- 

 ben mindenki ismeri, szakított a törvény ama ridegségével, amely az 

 elhunyt nőtlen tisztviselőnek eltemetéséről nem gondoskodik és el- 

 rendelte, hogy az elhunytat a kincstár költségén tisztességesen temes- 

 sük el. Szegény Pásztor-í szomorú utolsó útján elkísérték gyászoló 

 testvérei, atyafiai, elkísérte a Rovartani Állomás egész tisztviselői 

 kara s elkísérték jó barátai is, akiket a temetés idejéről még idejé- 

 ben sikerült értesítenünk. 



Zord volt az idő. Sivított a csontokig ható, fagyasztó szél . . . 

 Mi némán követtük a koporsót, hogy elhelyezzük szegény Pásztor-í 

 ama pihenő helyére, ahol felzaklatott lelkének földi maradéka végre 

 nyugalomra talál. 



Legyen neki a föld pora könnyű ! 



