153 



Ha a melanismus egyes eseteit risszaütésnek tekiuthetjük, akkor 

 kellő óvatossággal és körültekintéssel a melanismus származástanilag 

 is értékesíthető. Ezt kísérelte meg Aigner az Argijnnis Papkia L. sötét 

 alakjainak magj^arázásakor. ^ Hogy az Arcjynnis és Melitaéa nemeknél 

 az ősi alak sötétebb lehetett, azt a konzervatívabb nőstények sötétebb 

 színezete és a nem ritkán egészen fekete alakjai is igazolják. 



E meglehetősen hosszú kitérés után áttérek a talált néhány 

 melanistikus példán}^ ismertetésére. 1908 július hónapjában találtam 

 egy csaknem egészen fekete 9 Melitaéa Didyma 0.-t, továbbá egy 

 M. Plioehe Kx.-t, melynél az elülső szárny a középtérig, a hátsó pedig 

 a külső szegély kivételével barnás-fekete és egy M. AtliaUa Rótt. ab. 

 samonica RiEs-t. Xagyon szép melanistikus példány egy Endrosa irorella 

 Cl. (1909 YII. 10). A szárnyak alapszíne ennél füstös-barna, a szegéi}- 

 roj tok feketék. Az elülső szárny foltjaiuak száma, elhelyezése normális. 

 Mikroszkópi vizsgálat szerint e színeltérést az okozza, hogy a szárnyak 

 fonákján levő pikkelyek túlnyomó része fekete, úgyszintén meglehe- 

 tősen sok van a szárnyak színén is. Ilyen fekete pikkely a normális 

 példányoknál csak elszórtan fordul elő és pedig főleg a felső szárny 

 fonákján, az erek mentén. 



A rajzban mutatkozó eltérések felette változatosak. Okaik sok 

 tekintetben bizonytalanok s könnyebbség kedvéért a faj variálási 

 hajlamával magyarázzuk. Egyes jobban variáló fajnál nincs a rajznak 

 olj-an eleme, amel}^ kisebb-nagyobb változást ne mutatna fel. Gyakran 

 a faj megkülönböztetésére használt béh^egek is elmosódnak, helyökbe 

 új elem lép. Mennél nagyobb a rendelkezésünkre álló anyag-, annál 

 több a kivételes példány s az átmeneti alakok hosszú sorozata. 



Rendkívül változó az Epinepliele Jurtina L. nősténj^e. xV nor- 

 mális példányok mellett találtam egyrészt olyanokat, melyeknél a 

 felső szárny vörhenyes foltja megkissebbedett vagy részekre oszlott, 

 másrészt olj^anokat, melyeknél erősen megnagyobbodva a középtérre 

 is elterjedt s a hátsó szárnyon is hasonló foltok mutatkoztak (var. liys- 

 pidla Esp.) A foltok színe a tüzes narancssárgától a szennyes-fehérig 

 felmutat minden átmenetet. Változik az apicalis folt is, amennyiben 

 a középen lévő fehér folt majd kettős, majd elenyészik. Egy augusz- 

 tus 13-án talált példánynál a fekete folt is teljesen hiányzik. Ezt az 

 érdekes eltérést, melyet a Satyridákra jellemző apicalis folt elma- 

 radása jellemez, ab. mocci?aí«-nak- neveztem el. (Lásd a 2. képet.) 



1 AiGNER L. : Hét lepkefaj líj eltérése. Rovartani Lapok IX, és „Kz 

 Argynnis papliia L. melanistikus alakjai." R. L. VI. p. 82 — 4. 



2 Epinepliele Jurtina L. ah. inocellata nov. ab. (üg. 2). A tj-po differt = 

 niacula apicali deficiente. — Habitat in Hungária septentrionali circa 

 Sárospatak. 



