162 



az egyes fajokat pontos megvizsgálás után, még ha a legnehezebben 

 meghatározható nemek valameljákéhez (pl. Agrüus) is tartoznak, 

 mindenkor könnyű lesz meghatározni. Lesz nehézség egyes ese- 

 tekben, de a ki ilyenkor pontról pontra követi a meghatározó kulcs 

 tételeit, azt hiszem mindenkor helyes eredményhez fog jutni. 



A díszbogarak az egész földkerekségen elterjedtek (a leg- 

 északibb és legdélibb hideg területek kivételével) és a pusztaságok- 

 ban épúgy otthonosak mint a növényzetben bővelkedő területeken. 

 Eddig hatezernél több díszbogarat ismerünk, ezek közül legtöbb a 

 neotropikus tájban él (1782), azután következik az indo-maláji táj 

 1151, az etiópiai 1124, az ausztráliai 944, a palearktikus 834 és a 

 nearktikus táj 263 fajjal. A palearktikus fajoknak alig egy hatod 

 része lakja faunaterületünket. 



A mi díszbogaraink nagyságban, alakban vagy színpompában 

 ugyan meg sem közelítik külföldi rokonaikat, mindazonáltal faunánk- 

 nak is van néhány jellemző és díszes faja. 



A díszbogarak a rendszerben a Throscidae, Eucnemidae, Cero- 

 pliytidae és Elateridae családokkal együtt, Qgj elég jól elkülönített 

 csoporthoz {Sternoxia) tartoznak, mely csoport a Folypliaga alrend és 

 Diversicornia hadnak alkotórésze. 



A Buprestidák legjobb és a legtermészetesebb beosztását Ker- 

 REMANS-nak köszönhetjük, a ki a családot 12 nemzetségre osztja, 

 melyekből faunánkban hatnak van képviselője. Magam a díszboga- 

 rakat mindenekelőtt három alcsaládra osztom, fajainkat pedig hét 

 nemzetségbe sorolom. 



BUPRESTIDAE. 



A fej rövid és függőlegesen álló, a szemek eliptikusak vagy 

 tojásformák, ritkán alul kimetszettek, a csápok tizenegy-ízesek, több- 

 nyire a szemek belső és alsó szélén innen erednek, a harmadik vagy 

 nyolczadik íztől kezdve fogazottak, a háromszögű ízek egyik vagy 

 mindkét oldalán pórusokkal borítottak, melyek némelykor egy göd- 

 röcskébe szorultak. A felső ajak keskeny és kiálló. Az alsó ajak- 

 tapogató rövid, háromízes. A felső állkapcsok rövidek és erőteljesek. 

 Az alsó állkapcsi tapogatók rövidek és négyízesek. Az előtör több- 

 nyire harántos, előrefelé keskenyedő. A jDaizsocska alakja változó, 

 nem ritkán nem látható. A szárnyfedők befedik a potrohot vagy leg- 

 feljebb a farfedőt hagyják fedetlenül, a csúcson többnyire fog^azottak 

 vagy tüskével végződnek. A melltő előrenyúló, a toroklemez attól éles 

 varrat által elkülönített. A mellközép rövid, a raellvég harántos. 

 A haslcmozek száma, öt, az első és második összeforradt, a hímek 



