8^ 



oktatása mellett a természetrajz iránti érdeklődése csak fokozódhatott. 

 Pozsonyból a bécsi műegyetemre került, melynek elvégzése után 

 Győrben építőmérnök, majd az alföld — fiumei vasút építésénél 

 építésvezető mérnök lett. A vasút építésének befejezése után e 

 vasút osztálymérnöke és 1872-ben az államvasutak főmérnöke lett. 

 Utóbbi helyen hamar felismerték kiváló tehetségét, úgy hogy 1880- 

 ban ügyosztályvezető, 1889-ben pedig a pályafentartási szakosztály 

 főnöke lett. Az államvasutak szolgálatában 1903-ig működött, a mikor 

 csúzos megbetegedése miatt mint főfelügyelő nyugdíjba vonult. 



Már kora ifjúságában kezdett vadászgatni és János öccsével 

 szép madárgyüjteményt hozott össze. Később működési köre az 

 ornithologiával való foglalkozást ugyan lehetetlenné tette, mindazon- 

 által továbbra is gondos figyelője maradt a magyar madártani moz- 

 galmaknak, olvasója a magyar madártani irodalomnak. Midőn állandó 

 lakhelye Budapest lett levélbélyeg és később bogárgyüjtéssel kezdett 

 foglalkozni, mindkét gyűjteményét úgyszólván haláláig a legnagyobb 

 gonddal és szeretettel gyarapítván és gondozván. 



Wachsmann Ferencz hű maradt hazája határaihoz, ő csak Ma- 

 gyarország bogárfaunáját gyűjtötte és enemű gyűjteményét elég tel- 

 jessé tette, a mennyiben abban faunánknak közel 5000 faja és faj- 

 változata volt meg. Gyűjteménye eleinte csak saját gyűjtéséből épült 

 fel, de volt is alkalma az ország különböző vidékeit meglátogatni és 

 hivatalos teendőinek elvégzése után, néhány perczet kedveltjeinek 

 gyűjtésére fordítani. Később midőn betegsége a gyűjtést lehetetlenné 

 tette, öccsében talált egy kiváló gyűjtőre, aki eleinte Pápa vidékéről, 

 majd később Budapest környékéről csak úgy ontotta a friss anyagot 

 a gyűjtemény gyarapításához. 



A míg Wachsmann mint mérnök kiváló működést fejtett ki nem- 

 csak a vasútaknái, hanem a Magyar Mérnök- és Építész-Egyletben 

 is, a hol számtalanszor jelent meg a felolvasó asztal mellett, addig, 

 ha szorgalmas látogatója és ügybuzgó tagja is volt a Természettudo- 

 mányi Társulat állattani szakosztályának, itt ritkán sikerűit őt 

 rábírni, hogy megfigyeléseinek gazdag tái-házából egyet -mást elmond- 

 jon. E helyen, ha jól emlékszem, csak kétszer állott a felolvasó 

 asztal mellé, egyszer, amikor az akkoriban használatba jött bogár- 

 futtatót (Zooanaplior) mutatta be, másodszor pedig a mikor az utolsó 

 magyarországi hódról olvasott fel.^ Annál többször sürgette azonban 

 a csigalassúsággal megjelenő faunakatalogus mielőbbi befejezését, 

 felismervén ezen katalógus kiváló fontosságát állatvilágunk meg- 

 ismerése szempontjából. Ugyancsak az ő buzdításának köszönhető, 



1 Az utolsó hód Magyarországon. (Állattani Közlemények. IV, 1905, 

 p. 235—236). 



