116 D.r. Szilády Zoltán 



ismétlődik. A többi Daphnia-ío.] évi cyklusa is- hasonló, sőt az 

 Alonáké és Pleuroxtis-oké is. de ezek a Chydortisok-kal együtt 

 nem fejlesztenek ephippiumot, vagyis petevédő héj-tokot. A Chy- 

 dorus s'phaericus kedvező helyeken teljesen felhagyta az ivaros 

 periódusokat. (Még riikább a Bosminák hímje.) Ellenben az Alpo- 

 kon ez az acyklikus alak polycyklikussá lett, vagyis több ivaros 

 periódusa van évente. A síkföld jellemző monocyklikus Cladocerái 

 nem is élnek meg a hegyeken. E tényekkel egy jelentőségű 

 Nordquist azon tapasztalata, hogy a sarkvidéken sok oly Cla- 

 docera szaporodik ivarosán, a melynek hímje a melegebb vidéke- 

 ken szinte ismeretlen. Nem lényegtelen sajátság az sem, hogy leg- 

 nagyobb számú petéje (20 — 30) épen a jellemző magashegyi Daph- 

 nia Zschokkei-nek van. 



4. A Branchiopodák közül 2500 m.-ig két helyen találták az 

 Alpokban a Branchipus stagnalist, míg a Br. diaphawits Grev. 

 egyedüli hegyi előfordulása a retyezáti, hol több tóban közönséges. 

 Újabban még egy helyen találtam hazánkban : Nagy-Enyed mellett 

 egy hólé tócsában. A Magas Tátra érdekes lakója e családból a 

 Br. palit dosus 0. F. M., a mely csak a sarkvidéken él s nálunk 

 a jégkor relictumául lehet tekinteni. 



5. Vízi ászkákat (Isopoda) csak a Kaukázusban találtak ma- 

 gasabb fekvésű tavakban. 



6. Felemáslábú rakok (Amphipoda) pedig csak szórványosan 

 hatolnak a hegyek közé, de nem magasra : elterjedésük nincs tisz- 

 tázva. 



Az Arachnidák osztályához tartoznak a tengerszemek lakói 

 közül a Tardigradák és a vízi alkák. 



Az elsők egyetlen, de igen közönséges édesvízi alakja a 

 Macrobioius niacronyx Duj. az Alpokban is, a Tátrán is. Az édes- 

 vízi atkák is ellenálló és könnyen terjedő állatok. Elterjedésük fő- 

 tényezői a vízi rovarok, a melyeken bábkoru^at töltik. Megfelelő 

 vízirovarok hiányának tulajdonítható, ha valamely tó (pl. a Retye- 

 zát tavai) faunájából hiányoznak. Magam legalább az 1898. és 

 1899 évek nyarán egyet se találtam. 



Az Alpokban legmagasabbra terjedő fajaik : Lebertia tau-in- 

 signata Lebert (2600 m.-ig) és Eilays extenden^ O. F. M. (242Ö 

 m.-ig). Az első a vízszintes elterjedésben is elől jár. 



Az Alpok édesvízi atkái két élesen különvált biológiai cso- 

 porthoz tartoznak. Az elsők jól úszó, elterjedj, eurytherm tólakók ; 



