Magyarország pillangói 5 



egyforma, vége felé bunkószerűen megvastagodott, a miért bunkós 

 csápúak (Rhopalocera) név alatt is szerepelnek. 



A lepkék Linné szerint a rovarok harmadik rendjét alkotják 

 s az ízeltlábú állatokhoz tartoznak, mivel lábuk sok ízületű. Linné 

 Lepidopteráknak nevezte el a görög ktTtlg^ a pikkely és QtiegtVj 

 a szárny után, szószerint tehát pikkelyes szárnyúaknak. Mi- 

 előtt ezt az állapotot elérnék, teljes átalakuláson esnek át, azaz ; 

 petéből fejlődik hernyó, ebből báb és ebből lepke. 



A pillangók a lepkék legtökéletesebb s ennélfogva fejlődéstani 

 szempontból legfiatalabb csoportja. A lepkék alighanem a harmad- 

 korbeli reczés szárnyúaktól (Neuropíera) származnak s az egykorú 

 kövületek közt találtak is a lepkékhez közelálló alakokat, melyek 

 azonban a mioczénkorbeli nagy jégkorban legnagyobbrészt elpusz- 

 tultak. 



Valószínűleg csak ennek a korszaknak megszűntével kelet- 

 keztek a most élő lepkealakok s ezek közt a pillangók egy része 

 is, kivált az, mely leginkább a lapályokban uralkodó jégtorlaszok 

 elől a magasabb hegyekre menekült ; míg más része számos egyéb 

 lepkefajjal együtt, a kisebb terjedelmű diluviális jégtorlaszokban két- 

 ségkívül elpusztult. A fenmaradt fajok azok, melyek manapság is 

 Európa havasainak közös lakói (néhány Pieris, Argynnis, Erebia, 

 Lycaena, Besperia stb.) Ezek számát növelték azok a fajok, 

 melyek keletről és délről bevándoroltak, 



Magyarországot a diluviális jégkor kevéssé vagy épen nem 

 érintette, minélfogva hazai faunánk általában őseredetinek te- 

 kinthető; mindazonáltal előfordul nálunk is a bevándorlás. Tanú- 

 sítja ezt néhány keleti, illetőleg déli faj is (Argynnis Laodice, 

 Eucrostes indigeuala stb), melyek előfordulását különben eléggé jól 

 átkutatott tájakon (Erdély, Deliblát, Peszér) csak az utóbbi években 

 állapították meg. A tovább, nyugat felé vándorlást pedig bizonyítja 

 az a körülmény is, hogy Bécs környékén, melyet másfelszázad óta 

 szorgosan kutatnak, legújabban figyeltek meg oly magyarországi 

 fajokat, melyek előbb a Lajtán túl elő nem fordultak. 



Ez a be- és kivándorlás azonban úgy értelmezendő, hogy a 

 lepkefajok fokozatosan terjednek mindazon irányban, melyben élet- 

 feltételeiket megtalálják. Rohamos, tömeges megtelepedésük nem 

 képzelhető. Szintoly valószínűtlen az, a mit szélűben állítanak, hogy 

 az európai lepkefauna jórészben szibériai jövevényeknek köszöni lé- 

 teiét. Sokkal valószínűbb, hogy a diluviális jégkortól menten 

 maradt országokból, vagyis Magyarországból, a Balkán félszigetről, 

 déli és keleti Francziaországból és Spanyolországból, valamint dél 1 



