A HAL A TERMESZÉT HÁZTARTÁSÁBAN. 



579 



terjedelmet ölt, hogy a víz fölé szökve, nagy darabon tovaröpül- 

 hetnek. 



Akár tisztán szerkezeti szempontból veszszük a dolgot, akár az 

 állatélet cselekvő oldaláról, már magában a gerinczes állatoknak 

 ebben az irányban való méltatása is vonzóvá és tanulságossá válik, 

 szinte ingerel a tüzetesebb vizsgálódásra. 



És mekkora változatosság nyílik a vizsgálódó ember szeme előtt, 

 a midőn az egészet iparkodik — csak iparkodik! — áttekinteni! 

 Abban a vízcseppben, a melyet a mikroszkóp nagyító üvege alá hozott, 

 egy kis világ folytatja pályafutását ; abban a parányiságban egész soro- 

 zatai fejlődnek azoknak a jelenségeknek, a minő a futóbogáré, a 

 gébicsé, sólyomé és az emberé volt. Ha csak a puszta szemre bízzuk is 

 magunkat, a vízbe tekintve, az alsóbbrendű állatok egész sorozataira 

 bukkanunk ; itt vízipoloskák támolyognak, háton fekve lökésszerűen 

 eveznek ; amott fátyolkák, szitakötők álczái lesekednek az iszap 

 színén, hogy majdan kifejlődve, szárnyra keljenek s az álcza életétől 

 teljesen elütő életet kezdjenek. 



Evvel belekerülünk a milliónyi-millió kétéletű rovarseregekbe, 

 melyek — népiesen szólva — kivirágoztatják a vizet. 



A víz minden színtájának akad növevénye, állatja; mindenütt látjuk 

 a kelő és leáldozó életet, a végrehajtott anyagcserével, tehát mun- 

 kával, melynek eredménye egy bizonyos állandó vagy szabályosan 

 ismétlődő állapot. 



A vízre és mélységébe az imént vetett futó pillantás csak a 

 folyót, a tavat, az eret és a patakot illette ; vizsgálódó szemünk innen 

 csak félve, tartózkodva fordul az örök tenger felé. 



Norvégia szakadásos, sziklás partjainak mintegy őrszemét sok szi- 

 get alkotja meg ; kisebb-nagyobb, szakadozott, domborodó ; némelyik 

 épen egyes, a vízből kiálló hegy. Ezek a szigetek, valamint a szikla- 

 partnak bizonyos fekvésű, fokszerűen a tengerbe szökő, meredek 

 sziklafalai az év bizonyos szakában, a mikor t. i. e tájak madarai a 

 költéshez fognak, « megfehérednek". Brehm szerint a Svárholm fok 

 sziklafalazata úgy néz ki, mint egy millió és millió fehér ponttal borí- 

 tott óriási palatábla. Ily fehérlő szigetet vagy falat megközelítve, 

 elsütjük fegyverünket s nyomban tanúi vagyunk az állatélet egyik 

 legnagyobbszerű tüneményének. 



J7* 



