594 



TERMÉSZETHISTÓRIA. 



A harcsa — Silurus glanis — gyökeres helyeken szeret lesbe- 

 feküdni s a fák gyökerei, a víz iszapjával bevonva, alak és szín szerint 

 meelehetősen mes-felelnek a harcsa színének és alakjának, s valamint 

 a vastagabb gyökerén akad vékony gyökérszál is, azonképen van a 

 harcsának is bajusza, a melyet hozzá még féregszerűen mozgat is. Ez az 

 utóbbi már fokozott alakoskodás, mert a prédát egyenesen odacsalja. 



A botos kölönte (Cottus gobio) vastag-, u. n. békafejű hal ; színe 

 egészen olyan, mint a régen ázó kavicsoké, a melyek között ez a hal 

 megfekszik, hogy prédáját meglesse; csak rendkívül gyakorlott halász- 

 szem veszi a kis rablót észre. 



Mielőtt hogy a halseregek működésére, tehát arra a hatásra tér- 

 nénk, a melyet a természet háztartásában gyakorolnak, vessünk egy 

 pillantást szellemi tulajdonságaikra is. 



Ezek között első helyen áll az óvatosság s az ebből kifolyó, sok- 

 szor bámulatosan kifejlődött menekülési ügyesség. 



A pisztrángnál a parton észrevett legkisebb mozgás, mely a meg- 

 szokottól eltérő, elég arra, hogy villámgyorsan meneküljön. De a 

 halat a tapasztalás másra is bírja. Az a nagyobb pisztráng, a mely a 

 patak lengjében rendesen megfekszik s víz ellenében, közel a víz szí- 

 néhez várja a prédát, lassankint megismeri a halászt s nem menekül 

 többé ; de bár mit is csináljon az a halász, nem megyén a horgára. 

 Mindennap ott látjuk a helyén ; fekve, hason csúszva közelítjük meg, 

 a legyes horgot odadobjuk, — ■ mind hiába; a hal meglátta a horog- 

 vesszőt s ez elég neki. 



Azt a pontyot, a mely már egyszer hálóban volt, de megmene- 

 kült, nem lehet többé hálóval megfogni, mert egész nyugalommal 

 felszáll s egész kényelemmel átveti magát a háló fölén, rácsábítva 

 még más, tapasztalatlanokat is. Vannak a Dunának részei — kivált 

 Budapesten alul — a hol a sűrű halászat miatt a pontyok annyira ki 

 vannak tanulva, hogy akárhány kerül is a hálóba, mind kiszökik a 

 fölén, halásznyelven szólva, "kilép a hálóból". 



A sekély vízbe kiszorított hal nem iparkodik az iszapba furakodni, 

 hogy ott veszteg maradva, elkerülje a veszedelmet, hanem felkavarja 

 az iszapot, hogy a zavarosban menekülhessen ; egyedül az angolna és 

 a csíkfélék fúródnak be, hogy nyugodhassanak, vagy meneküljenek ; 

 de így leshessenek is. 



