6oO TERMÉSZETHISTÓRIA. 



A magyarföld nagy rónaságának sekély medenczéjében az áradá- 

 sok vize meg szokott állani ; esős nyarakon nem szárad ki, benépesül 

 hallal ; de jön egy aszályos nyár, a víz kiszárad, a helyet fölveri a fű. Ámde 

 bekövetkezik egy nagy eső, a medencze vizet fog s abban a pilla- 

 natban megnyüzsög legalább is a csíkoktól, néha — ha az aszály nem 

 tartott igen sokáig s a hely alkalmatos — • a kárász és a czompó is 

 előkerül; vájjon honnan? földalatti repedésekből, vajasokból, melyek 

 beivódtak vízzel, iszappal, vagy földalatti erekkel kapcsolatosak, me- 

 lyek, a midőn a medencze vize elpárolgott, elég nedvességet tartottak 

 meg, hogy a kemény életű halfajok oda menekülhettek s kihúzhatták 

 az életet. Ez a magyarság « ásott hala», mert a nép ismeri az eltűnő 

 vizet s annak földalatti haltartó helyeit, a melyeket ásóval, kapával 

 nyitogat, hogy kiszedhesse. 



Ilyenek a természet fentartó módjai. 



A közfelfogás azt tartja, hogy a hal a vízre rendkívül érzékeny, 

 hogy alkalmazkodása semmi sincsen: s mégis ott találjuk a halat a 

 hévizekben, sőt a rézbányák gáliczos vizében is, összetörpülve bár, de 

 élve és hozzájárulva az anyagcsere nagy munkájához; sőt ott találjuk 

 a földalatti vizek örök sötétségében kifehéredve, megfogyott látó- 

 erővel, de működve szünet nélkül. 



Ezeknek és számos másoknak tapasztalati utón való fölismerése 

 megadja az embernek azt a hatalmat, hogy a hal életét a maga javára 

 fordíthassa, úgyannyira, hogy a közjólét is megérzi. 



Ez bekövetkezik ott, a hol a természet életéről szóló ismeretek 

 gondos ápolás és terjesztés útján a társadalom köztudatában is lük- 

 tetnek. 



Ott, a hol a természet életéről, alapföltételéről, a benne meg- 

 nyilatkozó kölcsönösségről szóló ismeretek alacsony fokon állanak, 

 ott a halak és egyebek tekintetében a legfőbb kártékony állat az 

 ember maga ; — és maga vallja tudatlanságának kárát. 



