A HAL ELLENSÉGEI. 



Az imént befejezett szakasz értelme világosan odahajlott, hogy a 

 természet életének rendes folyását véve, haszonról és kárról elmél- 

 kedni nem lehet, mert az az élet részei szerint s a maga egészében 

 önnönmagát szabályozza ; a haszon és a kár csak az emberi háztartás 

 szempontjából véve alakúi fogalommá s az egyiknek megszerzése, a 

 másiknak kikerülése a természet életének minél alaposabb ismerésé- 

 től függ. 



Szemünk előtt tartva azt a kétségbe nem vonható jelenséget, hogy 

 a halászat nemcsak magyar földön, hanem a világnak u. n. művelt 

 részeiben egyáltalában és igen érezhető fokig hanyatlott, méltó fel- 

 adat, a hanyatlás okait fölkeresni, a halászat legfőbb ellenségeivel 

 megismerkedni. 



Az a sok szerző, a ki újabb időben szelleme legjavával, nagy 

 buzgósággal a halászati viszonyok javítása érdekében írt és fáradott. 

 a hal és a halászat ellenségeinek sorát mindig a vidrán kezdi. Engem 

 az igazság arra kötelez, hogy a hal és halászat legfőbb ellenségét az 

 emberben lássam s ezt állítsam a sorozat élére. 



Az embert a természetében rejlő önzés zsarolásra sarkalja ; min- 

 den zsarolásnak természetes következése a forrás megapadása s ennek 

 végén vigyorog a kár, mely a tapasztalás tényévé alakulva, egyszerre 

 az ember oktató mesterévé változik s megerősíti a régi igazságot, 

 mely röviden és alaposan azt mondja, hogy "kárán okúi az ember". 



Az önzés vette reá az embert, hogy hálóinak szemét megszű- 

 kítse, igy hatalmába kerítse a növendékhalat is; ugyanez bírta reá, 

 hogy a halat szigonynyal akkor üsse keresztül, mikor az a fajfentartás 

 ösztönének lüktetése közben megfeledkezik az óvatosságról, felgyü- 

 lekezik a szélvizekbe, hogy fiasítson ; ugyanez bírta reá, hogy a vize- 

 ket megmérgezze, természetes medrökből dugákkal elterelje, hogy 



