574 



TERMÉSZETHISTÓRIA. 



Vájjon ki merné itt a bonczolót tudósnak fölmagasztalni, azt pe- 

 dig, a ki az ember cselekvő részével, annak hatásával foglalkozik, 

 « napszámosnak « lenézni ? 



Vájjon tekintheti-e a tudomány kizárólagos és egyszersmind kime- 

 rítő feladatának azt, hogy akár az embert, akár a szervezetileg alsóbb- 

 rendű állatot csak bonczolja, részeire szétszedje, a részek részeit vizs- 

 gálja, hogy végre megállapítsa azt, a mi a pus:^ia éleibe^ okvetetlenül 

 szükséges.- Kirekesztheti-e az élet nyilvánulásait, kihatásait az egyes- 

 nél, az egyesekből alakuló életköröknél ; vagy e kihatások viszonyát 

 akár a társadalom, akár a természet összességé h ez .í" 



Brehm nagy igaz.ságot mondott, a midőn állítja, hogy az állat a 

 bonczoló előtt csak tárgy ; az életet kutató előtt ellenben a tárgyon 

 kívül még cselekvő része is az élő természetnek, mely érez és mozog. 



A teljes való pedig az, hogy a két szak kiegészíti egymást s csak 

 mind a kettőnek szövetségéből kelhet ki a teljes kép, tehát a valósá- 

 gos tudományos eredmény. A két szak nem állhat s nem is áll a fel- 

 sőbbség és alárendeltség viszonyában; az igazi viszony a munka fel- 

 osztása. Az ismeretkörök között más viszonyt nem is fogad be a 

 tudomány köztársasága. A tudomány, mint az ismeret egyeteme, nem 

 ismerhet rangot, mert csak szakokat ismer, a melyeket a munkafel- 

 osztás szüksége teremt meg. Elismeréssel adózik az áthatóbb szellem- 

 nek, mely nagyobb eredményt nyújt ; de a parányi szellem szerény 

 eredménye is a nagyét öregbíti, tehát csak a mennyiség tekintetében 

 van különbség. Felmagasztalja az egyest, a ki tehetségével korszakot 

 alkot, de nem vetheti meg a nyomán haladót, ki a megnyitott kor- 

 szak gyümölcsét szaporítja és érleli. 



A könyv e szakaszának bevezetéséül, de tudományos viszonyainkra 

 való tekintetből is előre kellett ezeket bocsátanom. 



A természetnek egy szellemes vizsgálója az állatoknak egymás 

 közötti viszonyát a következő képben mutatta meg: egy barázdában 

 egy futóbogár reáakadt a prédájára, egy féregre s marczangolni 

 kezdi ; viaskodását látja a fa csúcsán leskelődő őrgébics madár s 

 nyomban leszáll, hogy a futóbogarat elfogja és megegye ; el is fogja ; 

 de az őrgébics leszállását meglátta a magasban keringő sólyom. 



