A HAL ÉS A TUDOMÁNY. ^6^ 



Ugyancsak a szilur-korszak ifjabb részében elágaznak a czápa- 

 féle őshal-alakok, a melyeket a tudomány Plagiostomi.azaz keresztbc- 

 álló szájú halaknak nevez, a hova a czápákon kívül a rája, a régi ma- 

 gyar írók zsibbasztó vagy mennykövező hala is tartozik. Ezeknek az 

 orrnyilasuk már páros, a porczogós gerinczoszlopon már rovátkos 

 tagolás mutatkozik, van felső és alsó állkapcsuk, hallószervük, páros 

 úszószárnyuk, mely a végtagoknak felel meg; de a test felülete csak 

 érdes, tulajdonképeni halpénzek nélkül való. Ezek az alakok még ma 

 is bőven népesítik a tengereket ; őseiknek kivált a foga, melyet a nép 

 ((Sárkányfogának)) magyaráz, a föld méhéből igen gyakran kerül nap- 

 fényre. 



Majdnem ugyaninnen, de már inkább a devóni korszakból szár- 

 maztatjuk a magyar halásznép legbecsesebb zsákmányát, a vértes ha- 

 lakat, a melyek közé a viza, tok, sőreg, kecsege stb. tartoznak; de ezek 

 a kréta korszakától fölfelé már apadófélben vannak, úgy, hogy a ma 

 élő alakokat leáldozóknak kell tekintenünk. A vérteshalak családjá- 

 ban már olyanokra is akadunk, a melyeknek teste kerek halpénzek- 

 kel van borítva, tehát már a tökéletesebb szervezetű mai csoportok 

 felé hajolnak. A mi vértes halainkon zománczszerű, csillagos alakú 

 vértekből álló sorokat látunk ; a gerinczoszlop még jobbadán porczo- 

 gós, de világosan kivehető rovátkolással, sőt részben csontosodó is ; 

 de a csontváz azért tökéletlen. Az úszószárnyak csontos, tagolt suga- 

 rakra feszülnek, melyek közül az elsők már tüskévé is erősbödnek ; 

 a fark kormányúszója csak félszárnyú. 



A következő fejlődési fok a nyolczadik színtájon, vagyis a júra- 

 korszakban támad, még pedig a csontoshalak képében, a melyek 

 a mai kor vizeinek tömeg és a fajok száma szerint uralkodó alakjai. 

 Ismertető jegyeik, legrövidebben kifejezve im ezek ; a test váza telje- 

 sen meg van csontosodva, tehát igazi csontváz, teljesen különvált 

 csigolyákkal. Ezek rendszerint — kevés kivétellel — halpénzekből 

 alakuló héjakkal vannak borítva, kormányúszójuk kétszárnyú, vannak 

 páratlan sörényúszóik, páros és végtagoknak megfelelő úszószárnyaik ; 

 szabad, fedelékes szilványaik. 



Hogy a felölelt sorozatot betetőzhessük, vissza kell térnünk a 

 mélyebben fekvő színtájakra és valóban « úttalan utakon)), — mert 

 hiszen korunk legmerészebb tollú állattani írója, Haeckel Ernő 



