624 TERMÉSZETHISTÓRIA. 



jéből indul ; a két tömlősöknél — ponty — a hátulsó, nagyobb fél 

 elejéből. Az úszóhólyag kettős rétegű ; a külső réteg rugalmas s oly- 

 kor izomszalagok szövik át ; a belső igen finom, ezüstösen fénylő, 

 melyben finom véredények ágaznak el. Az úszóhólyag majd szaba- 

 don — elváltán — fekszik (ponty és mások); majd rá van forradva a 

 bordákra és gerinczre (sügér, menyhal, harcsa). Némely halaknál a 

 gerincz és bordák felől erős i-omnyalábok borúinak az úszóhólyagra ; 

 a csíké egy csontburokban rejlik. Az úszóhólyag levegője a vérből 

 kerül bele; s a hol levegőjárat van, ez csak a fölös levegő kibocsá- 

 tására szolgál. Az úszóhólyag levegője az alkotó részek tekinteté- 

 ben megegyezik ugyan a külső levegővel, de a részek aránya más. 

 A pontyféléknél i- — 5, a lazaczféléknél 10, a sügérféléknél 20 — 25% 

 oxygén található benne, melyhez a s:^cnsavnak nyomai is járulnak. 



A mint már tudjuk, a hal testének fajsúlya a vízével meglehetősen 

 azonos, a víz tömöttsége pedig a mélységben is alig változik ; érthető' 

 tehát, hogy az úszóhólyag összenyomása és viszont tágítása a hal 

 tömegén változtat s ekként a fel- és leszállásra befoly. A mint a hal az 

 úszóhólyagot izmaival összébbnyomja, leszáll a víz feneke felé ; a mint 

 enged, felszáll a víz szine felé. De minthogy úgy a szűkítésnek, mint a. 

 tágításnak megvan a maga határa, egészben véve az úszóhólyag 

 a halat reákényzszeríti, hogy átlagosan bizonyos mélységben ma- 

 radjon. 



A lélekiés és a vérkeringés S'{erve. A hal lélekző szerve 

 ahhoz az elemhez van alkalmazva, a melyben él, t. i. a vízhez; és. 

 mmthogy a hal vérének elevenítése a levegővel való érintkezéstől 

 függ, épen úgy mint a szárazon élő állatoknál, a hal lélekző szervének 

 szerkezete úgy van idomítva, hogy a vízben igen kicsiny buborékok 

 alakjában levő — tehát vele nem kémiailag összekötött ■ — levegőt a. 

 vérrel való érintkezésre felhasználhassa. A felhasználás módja igen 

 egyszerű : a hal a szájába veszi a vizet, a kosárszerűen feszülő szil- 

 ványívek között keresztülhajtja s a szilványfedelék alatti résen kibo- 

 csátja. A víz levegőrészeinek a vérbe való felvétele a szilványívek külső, 

 fedelek felőli részén levő rojtos, az élő — népiesen íris — halnál 

 élénken vérpiros szilványlemezeken át a diffúzió törvénye szerint tör- 

 ténik, s a víznek nagy felülettel való érintkezésén alapszik. A í^í/- 

 ványrojfok száma ívenként igen nagy. Bexecke szerint a pontynak 



