HALAINK ELTERJEDÉSE. 649 



A pisztrángnak havasi tájakon való elterjedése, a magyarságot véve, 

 2500 méterig terjed és annyi bizonyos, hogy a legmagasabbról induló 

 vizek első hala; de azért « havasinak" mégsem nevezhető, mert épen 

 nem havasi jellemű vizekben is legott található, mihelyt a víz alkalmatos. 



Magyar földön két pont bizonyítja ezt az állítást. Az első a remek 

 Szádellő hegyrepedés Abauj-Torna megyében, hol addig, a meddig 

 a repedés patakja a repedésen keresztül csörtet, a legszebb színű 

 pisztráng lakja, a melyet én ismerek, a patak felső és alsó részében 

 ellenben nyomát sem találjuk; a második a Színva és Garadna vize 

 Borsodban, hol Miskolcztól — mint a síktól számítva — 50 percznyire 

 a leggazdagabb pisztrángos víz csörtet, a melyet valaha éltemben ha- 

 lásztam ; a két patak vizéből megalkotott gyönyörű vizű nagy tóban 

 a pisztráng 1 2 kiló súlyig növekedik. Ez a fölséges víz, Miskolczon át 

 haladva, a város szennyétől peczeszerűvé válik ; de a városi malmok 

 kallóiban akad Petényi-márna és kövi csík. Sem a Szádellőben, sem 

 a Szinva-Garadnában botos kölönte, pénzes pér nem fordul elő.; az 

 utóbbiban — de csak a Garadnában és a tóban — a fürge csellé 

 nagy számmal van meg és — a mi leginkább meglepő — ugyanez a 

 fürge csellé megvan a He]őben is, még pedig tőszomszédságában a 

 meleg források kifolyásának, ott, a hol ez a hideg forrásokéval egye- 

 sül;* itt él azután a fenékjáró küllő is, és kevéssel alább beköszönt 

 a fejes domolykó és a pirosszemű kelé a veresszárnyú konczérral 

 együtt. 



Nálunk a "pisztráng színtáját » inkább így lehetne jellemezni: 

 sebes pisztráng, botos kölönte, fenékjáró küllő, fürge csellé, fejes 

 domolykó, vésettajkú paducz, Petényi márna, vak ingola, és, mint 

 korlátozó rabló, a tarka meny, mely igen magasra hatol ; járulék a 

 pénzes pér, mely a « pisztráng-színtáj « alsó határa körül él, néhol a 

 dunai galóczával osztva meg a helyet ; végre hozzátéve azt is, hogy 

 t. i. a pisztráng jobban fejlődik ki alantosabb folyásokban, mint a fel- 

 sőbbekben. Mindez nagyon rontja az elmélet határvonalát. 



A mi ezen alul következik, t. i. a « márna-színtáj », az igazán szólva 

 merő átmenet s víz és hely szerint oly száz meg százféle elvegyülése 

 a fajoknak, hogy a határt megvonni tulajdonképen lehetetlenség. 



* Nekem semmi kétségem sincs az iránt, hogy a Szinva pisztrángja a Hejőben jól 

 megélne; e két víz télen át nem fagy be s egészben véve közös eredetű. 



