Í)J2 MAGYAR BUCZO. 



kissé rézsüntösen keresztbefutó pasztával ; a has fehéres ; a sörények 

 szürkések, az úszószárnyak sárgások vagy színtelenek. 



Ivik: április, május hónapokban ; néha már márcziusban kezdi. 



Fogása: nem történik külön s így a halászatnak csak véletlen járu- 

 léka ; de falánkságánál fogva igen rájár a horogra s a hol bővebben 

 terem, alkalmatlanná is válik ; kivált a fenékhorgon. 



A német buczó ragadozó hal, mely a folyó vizet szereti, a hot 

 leginkább vízi rovarok álczáival, apró rákokkal él ; sebes és ügyes 

 úszó ; de leginkább a mélység fenéketáján tartózkodik. 



Legfeljebb 20 cm. n(3 meg, 100 — 120 gramm súlyt érve el. 



Húsa fehér, jó ízű; de nem igen keresett. 



Elterjedés. A német buczó az eddigi tapasztalás szerint csak a 

 Duna vízhálózatában terem; Heckel említi a Szeben, Maros és Olt 

 folyókból; Petényi a Duna, Tisza, Zala-Tapolcza, Garam és a Tu- 

 róczból ; én lejegyeztem a Balaton tavából, a Berettyó, Bódva,Borzsa, 

 Dráva, Körös, Latorcza, Rába, Sajó, Szamos, Zagyva folyókból és 

 a Szernye folyó részeiből. 



A MAGYAR BUCZÓ. 



Aspro Zingel, Cuvier. 



I tábla, ;. 



Főjegyei: farka orsószerüen vékonyodó ; de legvékonyabb része 

 több, mint szemátméröjű ; az első hátsörényúszó 13 — 14 sugarú, 

 elől magas, hátrafelé menedékesen lecsapott, a pusztás rajz terje- 

 delmes. 



Sugár^ata: HSi 13 — 14/0; HS, 1/18; HO. 0/14—1 5 ; AS. 1/13. 

 OP. 90 — 95. F, A. 5, a kormányúszót beleértve. 



Az igen közelről való fajrokonság a magyar és német buczó között 

 rögtön szembetűnő ; de a míg a német buczó farka valóban patkány- 

 szerű — innen « poczokfarkú « népies neve is — vékony, addig a 

 magyar buczóé a testhez képest sokkal arányosabb, kormányúszója is 

 terjedelmesebb; egész testalkata vaskosabb, erősebb; a hasúszó- 

 szárny leveles szabású ugyan, de kevésbbé terjedelmes ; a legfőbb jegy, 

 mely fajrokonától megkülönbözteti, az első hátsörényúszó 13 — 14 



