674 SELYMES DURBINCS. 



hosszában darabonkint sorakoznak is ; az oldalak rezessárgák, a folyó 

 vízben élőknél zöldesek ; a has fehéres ; az első hátsörényúszó su- 

 gárközei sötét foltokkal vannak tarkítva, melyek néha 4 — -5 sort 

 alkotnak; a második hátsörényúszón és a kormányúszón a foltok 

 inkább a sugarakon vannak ; a hasúszószárnyak és az alsó sörényúszó 

 fehérek, néha vörösesek. A szárazra kivetve, alapszíne néha szennyes 

 agyagsárgává változik. 



Ivik: április, május hónapokban ; néha már márcziusban is. 



Fogása: a halászatnak csak járuléka s a magyar halászság szúrós- 

 sága miatt gyűlöli, mérgesnek, sok helyen ómennek tartja, mely hal- 

 szegénységet jelent ; csak kevés helyen eszik. 



A vágó durbincs folyókban és elevenebb vizű tavakban a szélvizek 

 táján él, hol apró állatokkal táplálkozik ; nagyon falánk s a halivadék- 

 ban nagy károkat okoz. A horogra nagy mohósággal veti magát s az 

 aránylag nagy horgot is benyeli. A szárazra vetve, kemény életű hal- 

 nak bizonyul, mely egy fél óra múlva is haragosan mereszti fel min- 

 den tüskéjét, a tüskés fedelekkel együtt; tüskéi könnyen szúrnak s a 

 szúrás nagyon fájdalmas, erős gyuladást okozó. 



Nálunk 12 — i^ cm. nagyságra növekszik; ritkán nagyobb is. 



Húsa finom, jóizű, különösen hallevesnek való; de nálunk nem 

 becsülik, holott magából Oroszországból évenkint «such» név alatt 

 több mint egy fél millió kilogramm ifjú durbincsot szállítanak becsi- 

 nálva a világpiaczra ; mint a sósvizet biró hal, az Északi-tenger öbleit 

 (Haff) is lakja s ott a halásznépségnek mindennapi tápláléka. 



Elierjedés. Heckel a Marosból (Déva) említi; Petényi a Duná- 

 ból és a Balatonból ; én lejegyeztem a Berettyó, Borzsa, Dráva, Körös, 

 Olt (szoros), Rába, Tisza, Zagyva folyókból és a Szernye folyós helyei- 

 ről ; a Velenczei tóból, a halászok állítása szerint, kiveszett. 



A selymes DURBINCS. 

 Acerina Schraitzer, Cuvier. 



I tábla, 4. 



Főjegyei: egész alakja nyújtott, háta majdnem egyenes vonalban 

 halad ; az első hátsörényúszó igen terjedelmes, majdnem a fark tövéig 

 haladó és 18 — 19 tüskesugarú; oldalain végig három, néha négy 



