13 



szőlőlevelek alsó lapján voltak elrejtőzve és ott, hosszú csápjaikat 

 egyenesen előre nyújtva, mozdulatlanul vesztegeltek. Igen sajnálom, 

 hogy további fejlődésüket, vedléseik számát, táplálkozásuk módját 

 stb. megfigyelnem nem sikerült; de egy szép reggel egyszer csak azt 

 vettem észre, hogy álczáim éjjel a boritó üvegrekesz valamelyik 

 hasadékán megszöktek és nyomtalanul eltűntek. 



Eszleleteim e rovar biológiai viszonyaira mindamellett igy is 

 elég világot derítenek. Ezek szerint a pirregő tücsök nősténye ősz 

 felé 6 — 7 l / 2 mill. hosszú egyenes tojócsövének fogas és érdes vé- 

 gével a szőlőnek és, Salvi szerint, azonkívül még más cserjés növé- 

 nyeknek gyenge zöld hajtásait megfúrja és petéit azoknak puha szé- 

 kébe rakja. E peték áttelelnek s belőlük június elején (vagy talán 

 már májusban is?) kelnek ki a fiatal álczák, melyek aztán több- 

 szöri vedlés után augusztusban tökéletesen kifejlett ivarérett rova- 

 rokká válnak. 



A két ivar párosodását s annak a módját, hogy a nőstény hogyan 

 rakja petéit a növények székébe, még nem sikerült ellesnem. A pe- 

 terakás különben aligha nem szintén úgy fog történni, a hogy azt 

 Riley a mi fajunkkal igen hasonló módon tenyésző és szaporodó 

 amerikai Oecanthus latipennis-né\ megfigyelte.*) Ennél a nőstény leg- 

 először is a venyige külső kérgét állkapcsaival kissé felsérti ; azután 

 potrohát felemelvén és tojócsövét derékszögben a venyige tenge- 

 lyére állítván, elkezd serényen fúrni, miközben potrohát igen gyor- 

 san (másodperczenként körülbelül kétszer) görcsösen fel és alá moz- 

 gatja. Egy-egy nőstény ily módon 200-nál több petét tojik. 



A pirregő tücsök eddig nem számíttatott a kártékony rovarok 

 közé, sőt a mennyiben különösen más apró rovarokkal, rovarálczákkal 

 és petékkel szokott táplálkozni, talán inkább hasznos rovarnak tar- 

 tatott. Most azonban ismervén petéinek elhelyezése módját, még sem 

 tekinthetjük e rovart, kivált a szőlőmivelés szempontjából, egészen 

 közönyösen. Szerencsés körülmény ugyan, hogy a szőlőt hazánk legtöbb 

 vidékén évenként rövidre metszik s a tőkékről az összes venyigéket 

 minden évben eltávolítják. Ily helyeken, ha esetleg talán kerülnének 

 is afféle megfúrt venyigék, azért még nincsen semmi kár. De a hol 

 nem ez az u. n. fejmivelés divatozik, hanem a szálvesszős, karikás, 

 lugas vagy más hosszú mivelésmód, valamint a zöld-oltásnál s a 

 bujtásnál is, tehát mindazokban az esetekben, a midőn a venyigék- 



*) Charles V. Riley, General Index and Supplement to the nine Re- 

 ports on the Insects of Missouri. Washington 1881. p 60. 



