12 



varok egyike ; annak okvetetlenül valamelyik belföldi rovarfajnak, 

 még pedig szintén egyenesszárnyú rovarnak kellett lenni. A meny- 

 nyiben pedig mindakét amerikai venyigefúró rovarfaj az Oecanthus- 

 nemhez tartozik, igen közel állott az a feltevés, hogy a jelen esetben 

 szintén egy Oeeanthus-sa\, illetőleg e nemnek egyetlen európai kép- 

 viselőjével, a pirregő tücsökkel (Oecanthus pellucens) van dolgunk. 



Az idevágó szakirodalmat áttanulmányozva, a pirregő tücsök 

 fejlődése viszonyaira nézve azonban vajmi kevés felvilágosítást ta- 

 láltam. Az egyetlen egy, közvetetlen megfigyelésen alapuló közlemény 

 erre vonatkozólag még a 18-dik század közepén jelent meg Luigi 

 S a 1 v i tollából. Az utána következett irók a pirregő tücsök fejlő- 

 déséről mit sem szólnak ; csak két szerző (Audinet Serville 

 és F i s c h e r) idézi S a 1 v i észleteit. 



Luigi Salvi egy 1750-ben Veronában olasz nyelven meg- 

 jelent kis füzetben*) tette közzé észleteit s a hozzá csatolt táblán 

 rajzát is közölte egy földi szeder indának, melybe a rovar petéit 

 bele tojta. Salvi szerint a nőstény különféle növényeknek még 

 gyenge zöld hajtásait tojócsövóvel megfúrja és hengeridomú petéit 

 azoknak székébe rakja ; minden lyuk fenekén rendesen csak két 

 pete van a hajtás tengelyével párhuzamosan elhelyezve ; a lyu- 

 kak az illető ágnak mindig azon az oldalán vannak, a melyik a 

 föld felé néz ; a petékből június 20. táján bújnak ki a fiatal álczák 

 és többszöri vedlés után augusztus havában tökéletesen kifejlődnek. 



Ezek az adatok, mint látjuk, nagyban és egészben jól reá 

 illenek a pécsi megfúrt venyigékben talált petékre ; s ennélfogva 

 még inkább valószínűnek látszott, hogy azok csakugyan a pirregő 

 tücsök petéi. De a teljes bizonyosságot e tekintetben csak a köz- 

 vetetlen megfigyelés vagyis a petékből kikelő rovaroknak ismerete 

 adhatta meg. 



E czélra a megfúrt venyigékből néhány szálat elültettem s 

 egy alkalmas üvegrekeszszel leborítottam. A május elején elültetett 

 sima vesszők nemsokára megfogamzottak és hajtani kezdtek s be- 

 lőlük egy hónap múlva vagyis június elején apró szennyesfehér ro- 

 varkák bújtak elő, melyeket már első megpillantásra az Oecanthus 

 pellucens álczáinak lehetett felismerni. A teljes bizonyíték, hogy a 

 kérdéses venyigefúró rovar csakugyan a pirregő tü- 

 csök, tehát végre megvolt. 



A karcsú termetű, fürge fiatal álczák nappal rendesen a fiatal 



*) Luigi Salvi, Memorie iutorno le Locuste grillajole. Verona 1 750. 



