természetvizsgálók közös sorsát, a hányattatást, nem egyszer a nyo- 

 mor határán járó szükséget? 



Hátha valamely más polgári pályán idejekorán megtalálja a 

 meleg fészket, ott a megnyugovást, mely, ha nem is fojtja el a 

 mellében rejtőző halálos csirát, legalább feltartóztatja ébredését, 

 fejlődését ? 



S ha valaki, vájjon nem éppen én tudom legjobban, mi az 

 — még mai napon is — » magyar természetvizsgáló* ? 



Oh, az a szép, az a dicső hivatás : az anyatermészet keblére 

 borulni, lehelletét magába szívni, fölséges háztartásában az életet, 

 annak örök, igaz törvényeit fürkészni, fölismerni ; mindezt élő és 

 irott szóval, rajzónnal, ecsettel az emberi szellem, a nemzeti mű- 

 velődés javára biztosítani — s mikor mindezekért valóban lelkese- 

 dik valaki, mikor ezeket élete hivatásának tekinti s a valódi tudást 

 ernyedetlen szorgalommal pótolja meg — — hányódni, vagy akár 

 éhen veszhetni! 



Ámde élni kell ; tehát mi következik ? Azért a falat kenyér- 

 ért, az ágy helyéért oly munkát kell vállalni, a melyhez a törekvő- 

 nek sem hivatottsága, sem kedve, mely áldástalan ; öli, marja az 

 ember lelkét, mert hiszen az a lélek egész hévvel vonzódik a ter- 

 mészethez; a több tudáshoz ; minden perczét, melyet másra fordí- 

 tott, azt elveszettnek vallja ; s ha van gyötrelem, mely a halálos 

 csirát idő előtt kifejleszti, úgy a visszavetett tudnivágyó lélek gyöt- 

 relme bizonynyal az ! 



De mégsem ! Nem tudhattam akkor ! 



Hiszen mikor én még aBrassay Sámuel ammanuensise 

 voltam, a midőn a kolozsvári muzeumkerti kis szobámban, vagy az 

 állatosztály szerény helyiségében körülvettek — tanáruk, a korán 

 elhunyt Kócsy Károly biztatására — a református Collegium 

 akkori lelkes ifjai, kik közöl nem egy tisztes, sőt előkelő állást ví- 

 vott ki azóta — mint Tauffer Vilmos és mások — , mikor én 

 ezeket oktattam, buzdítottam s a Tömösváry Ödön lelke raj- 

 tam csüngött^ szeme reám volt szegezve : akkoron még nem ábrán- 

 dított ki az élet ; szűzies lelkesedés hevített, egész odaadással él- 

 hettem hivatásomnak, mely a hajlammal talált; lángra lobbanthat- 

 tam másokat is ! 



Az élet frisessége, mely akkor, a hatvanas évek derekán, a 

 magyar társadalomban lüktetett, rózsás színben mutatta a jöven- 

 dőt ; arról álmodoztam, hogy most már föltámad a magyar nemzeti 

 művelődés korszaka, megkezdi diadalmas útját a Kárpátoktól az 



