Adriáig, a tehetség megtalálja a helyét, az elisme- 

 rést— majd csinálunk mi magyar természettudományt ! Fölséges, 

 gyönyörű egy álom, s a midőn álmodtam, nem éreztem az élet 

 nyűgét, nyomorát s huszonöt forintnyi havi díjam annyi vagy több 

 volt nekem, mint Croesusnak az ő mérhetetlen kincse. 



Ma már nem álmodozom, mert ravatalok intenek; a lelkese- 

 dést fölváltotta a kétkedés s küzdenem kell a pessimismus ellen. 



— Ilyenkor mások biztatása már nehéz feladat, mert nem látom 

 többé csak a lélek gyönyörét, a feladat nemességét, hanem látom 

 a kenyérkérdést és még mást a maga ridegségében ; a lelkesedő 

 ifjúval, a valódi nemessel szemben föl is vetem, megkérdezvén tőle : 

 emberfia, van-e annyi erő te benned, hogy megszenvedj, meg- 

 törjél? megfontoltad, önkénytesen vállalkozol-e? Előttem a fele- 

 lősség ! 



Mintha örökre letűnt volna az az idő, a melyben a tehetség 

 volt a leghathatósabb szószóló ; mintha az ma már lehetetlenség 

 volna, hogy valaki úgy, mint egykoron én, mások ajánlása nélkül, 

 egy szóra, egy mutatványra, oly álláshoz jusson, a mely vágyainak 

 s törekvésének megfelelt. 



De ne legyek igazságtalan ; hiszen Tömösváry Ödön sok 

 hányattatás után tanári állást nyert a kassai gazdasági tanintézet- 

 ben, el is búcsúzott tőlem múlt év márczius havában; bevárt a 

 magyar Nemzeti Múzeum kapujánál, kezét nyújtotta s megköszönte 

 jóindulatomat. 



Hosszan néztem utána, hiszen állást nyert, szive választottjá- 

 val jegyben járt s a tüdővészesek lángoló hitével hitte, hogy a 

 kassai levegő majd jót tesz neki — — ekkor megszólal mellettem 

 egy ismerős, kedves hang: » miért nézi oly búsan azt a távozót ?« 



Hát boldog vőlegény, állást nyert s most indul állomására — 



— meghalni ! 



Augusztus 15-én d. u. Déván ki volt terítve. 



Tömösváry Ödönben java ember veszett el ; mert egész 

 odaadással s a mai anyagias korban már-már letűnő lelkesedéssel 

 fogott a munkához ; oly irányban, mely valóban hézagpótló volt és 

 eredményes is, mert az odaadás, lelkesedés karöltve járt mindazok- 

 kal a tulajdonságokkal, a melyeket a természetvizsgálás ma meg- 

 követel : leleményesség mellett következetesség a vizsgálatban, he- 

 lyes Ítélet, finom formaérzék, az alapoknak és az irodalomnak 

 pontos ismerete. 



De volt hibája is, az, a melyet piaczossá vált közéletünk hi- 



1* 



