báva tett: megvolt benne az igazi tudással, a komaly törekvéssel 

 járó szerénység és egyszerűség. 



Nem tartozott a modern tolakodók és hivalkodók közé, kik 

 a befolyás tájékozatlanságát kilesve, a hamis gyöngyöket igazakúl 

 ragyogtatják, a tudomány érdekét hangoztatva, anyagi hasznot les- 

 nek, örökösen szerepelnek és sohasem dolgoznak. 



Szerénysége és egyszerűsége volt oka hányattatásának, s bi- 

 zonyos, hogy ez siettette halálát, mely irgalom nélkül akkor tarolta 

 le, a mikor állandó kenyérhez jutott. 



Állandó falathoz ; de nem megfelelő álláshoz, a melyet telje- 

 sen megérdemelt, s ha idejekorán elnyeri, időt, életet is nyer a 

 magyar tudományosság nagy hasznára, sőt dicsőségére. 



Mert a ki odaadással és lelkesedéssel, oly szakban működik, 

 mely el volt hanyagolva, vagy parlagon hevert, az messze körben 

 világosságot terjeszt, az nemcsak magának, hanem nemzetének is 

 szerzi az erkölcsi elismerést — úgy mondjuk — dicsőséget. 



És Tömösváry Ödön páratlan szorgalmát, egész lelkese- 

 dését, minden tehetségét ily homályos térre áldozta — már-már 

 világitani kezdett — ekkor összeroskadt. 



Mindenki, a ki életrajzához adattal járult így kezdi »szegény 

 Tömösváry « — bizony szegény! 



Ha én lángra lobbantottam benne a szikrát, szeretett tanára, 

 Dr. Entz Géza, ennek táplálékot nyújtott, helyes mértéket adott, 

 hű istápolója, Dr. Horváth Géza segítette, majd itt, majd ott 

 helyet kerített neki — hát mit értünk el? 



Neki »röpülő« phylloxera-biztossá kellett lennie, hogy élhes- 

 sen, — levegőjét a szénkéneg párái mérgezték meg, s mikor mindez 

 a halál csiráját már emésztővé tette, akkor tanári állomáshoz ju- 

 tott, tarthatott előadásokat fülledt levegőben — akkor, midőn beteg 

 mellének teljes nyugalom mellett, már Kairó levegője kellett volna. 



De mind késő már ! Csak egy kérdésnek van még jogosult- 

 sága s én fölvetem Tömösváry Ödön sírjánál — hiszen ki- 

 hangzik az onnan ! 



Vájjon eljutunk-e valamikor odáig, mi, kik nap-nap után 

 hallgatjuk a » művelődés « fölemlegetését oly alakban, hogy a nem- 

 zet fennmaradása ehhez van kötve — eljutunk-e odáig, megérjük-e 

 azt, hogy a valódi tehetség ott a hol, s akkor a mikor megjelenik, 

 helyet talál ; helyet, módot és eszközt — ha lehet közmivelődési 

 intézményeink státusán belül, ha igy nem lehet, hát azon kivül is ? 



Az a »non possumus«, mely oly sokszor hangzik felénk, nem 



