91 



viszont megfordítva. Némely más fajok és nemek azonban a rova- 

 roknak a gubacsokból való kibúvásuk idejére nézve kissé máské- 

 pen viselkednek. Mind ezeken a sajátságos váltakozó nemzessél 

 biró fajokon kivül mindamellett vannak oly fajok is, melyeknél 

 egyik nemzedék a másik után közbeeső ivaros alakok nélkül csu- 

 pán szűznemzés útján szaporodik, és melyekből csakis nőstények 

 ismeretesek. 



Az éjszak-amerikai Basset ugyan már előbb, 1873-ban fel- 

 állította azt a hypothézist, hogy valamennyi Cynipida-faj, a mely- 

 ből csak nőstények ismeretesek, egy későbbi nemzedékben mind a 

 két ivarban megjelenik. De Adler, midőn kísérleteihez hozzáfo- 

 gott, nem ismerte e véleményt és minden esetre ő volt az, a ki 

 a Cynipidáknál a váltakozó nemzést, mint kétségbe vonhatatlan 

 tényt kimutatta. 



Lichtenstein megkísértette az Aphidák (Pemphigidák) 

 váltakozó nemzóséről adott szerencsétlen magyarázatát a Cynipi- 

 dákra is alkalmazni. Ebből kifolyólag tehát az első, szűznemző ala- 

 kot, melyből csak nőstények ismeretesek, nem nőstényeknek tekin- 

 tette, hanem szárnyas álcza-alaknak, mely a Pemphigidáknál az ő 

 forma migrans-ár\ak felelne meg, mig a pondró-idomú alakot, me- 

 lyet ez a gubacsokban hoz létre, a Pemphigidák szárnyatlan törzs- 

 anyjával tartotta egyenértékűnek. E szárnyas szűznemző-alak pondró- 

 idomú ivadékát meg a fűgyökereken fejlődő szárnyatlan Aphida- 

 nemzedékkel hasonlította össze és csak a két ivarban megjelenő nem- 

 zedéket (Spathegaster, Andricus stb.) ismerte el tökéletesen kifejlett 

 rovaroknak, imagóknak. Ennek alapján aztán felállította theoriáját a 

 monoikus rovarokról, melyeknél egyetlen egy petéből különböző 

 alakok sorozata után végre úgy himek, mint nőstények jönnek 

 létre ; e monoikus rovarokhoz számította a Cynipidákat ós a fen- 

 nebb említett Aphidákai Azt, hogy a szűznemző nőstényeket álcza- 

 alakoknak tekintette, azokkal a viszonyokkal való hasonlatosságból 

 igyekezett megmagyarázni, melyek bizonyos bogarak, a Meloidák ós 

 Cantharidák hypermetamorphosisánál fordulnak elő, a hol t. i. a 

 báb mára kifejlett rovar szemeit, lábait és állkapcsait mutatja, de az- 

 után fejlődésében megakad és ismét álczává válik. Lichtenstein 

 egyik követője, Edmond Van Segvelt analógiákat olyan ál- 

 czákra nézve, melyek szaporodásra képesek, még távolabb keresett 

 az Amphibiák között, a Triton alpestris, az Amblystoma ós Axolotl 

 stb. körében, a mi azonban felesleges, minthogy efféle jelenség 

 tényleg a rovaroknál is előfordul. A Lich tens t e in-féle theoriák 



7* 



