[81 



sok rovart ajándékozott a m. n. múzeumnak, a melynek madár - 

 gyüjteményét szintén nem egy érdekes darabbal gyarapította. 



M e t e 1 k a a rovargyűjtésben és a szabad természet tanulmá- 

 nyozásában talált enyhülést a sors csapásaival szemben, melyek 

 kivált életének utolsó felében oly sűrűen érték. Nejével, ki három 

 leány- és egy fiúgyermekkel ajándékozta meg, mindenkor példás 

 egyetértésben élt ; de azért családi élete még sem volt valami 

 szerencsés, mert egyik leánya kevéssel férjhezmenetele után meg- 

 halt; egyetlen fia, Béla pedig, a ki valóságos szemefénye volt, 

 26 éves korában egy typhus-járvány áldozatául esett. Majd elra- 

 gadta tőle a halál szeretett nejét is, s e hármas csapás igen meg- 

 viselte egész szervezetét. A 70 es évek elején gyakori szódülések 

 fogták el, a melyek ellen a parádi fürdő használata 1875-ben némi 

 enyhülést szerzett. De már a következő évben súlyos gyomorbajba 

 esett, a mely aztán élete végéig kínozta és végre megölője is lett. 

 Gyógyszertárát már 1876-ban átadta vejének, Rátz József 

 úrnak ; ő maga pedig nyugalomba vonult, hogy annál több időt 

 szentelhessen kedvencz foglalkozásának, a rovarászainak. De a sors 

 ebben is kegyetlen volt hozzá; mert betegsége nem engedte meg 

 hátralevő éveinek zavartalan élvezetét. Ha egy hétig jobban is volt 

 és kiment lepkészni, az árát mindig drágán fizette meg, mert baja 

 még inkább súlyosbodott és ágyhoz szegezte. Hiába ment fürdőbe, 

 hiába kereste fel a főváros legjelesebb orvosait és kérte ki ta- 

 nácsukat, hiába gyógyíttatta magát ; — állapota nem javult. 



Ilyen állapotában ismerkedtem meg vele 1879-ben. Ekkor a 

 szenvedések már igen megtörték erejét ; de ő azért még mindig 

 hitt és remélt teljes felgyógyulásában ós örömmel tervezgetett 

 együttesen teendj nagyobb kirándulásokat. Csak az utolsó hóna- 

 pokban hagyta el végre a remény és m. évi szeptemberben, a 

 midőn utoljára voltam nála Dabason, már sírva búcsúzott el tőlem 

 e szavakkal: » Meglássa, öcsém, mi már nem látjuk egymást, mert 

 érzem, hogy a tavaszt nem fogom megérni !« És előérzete csak- 

 ugyan nem csalta meg, mert kilencz évi súlyos szenvedés után 

 1885 márczius 9 én este 8 órakor megszűnt élni. 



A megboldogult még életében közölte velem biológiai meg- 

 figyeléseinek egy részét — közöttük a Nemeophüa Metelkana első 

 átalakulási viszonyainak titkát — ; rovartani jegyzeteit pedig, melyek 

 számos igen érdekes adatot tartalmaznak, örökségül hagyta reám. 

 Évek hosszá során át szerzett tapasztalatai és felfedezései tehát e 

 szerint nem szállottak vele a sirba, hanem megfelelőleg értékesítve 



