201 



A szúnyog-poloskákat (Berytina) a legtöbb rovarász eddig külön 

 családnak tartotta és a rendszerben, mint a Berytidák családját, a 

 Coreidák és Lygaeidák családjai közé helyezte. De S tál az exoticus 

 alakok tanulmányozása alapján reá jött, hogy e rovarok elütő kül- 

 sejük daczára tulajdonképen nem képeznek önálló külön rovar- 

 családot, hanem a Lygaeidák vagyis bodobácsfélék családjához tar- 

 toznak és abban a Cyminák alcsaládjával állanak legközelebbi 

 rokonságban. 



A mi a szunyogpoloskáknak olyan sajátságos jellemző külsőt 

 ad, az első sorban a csápok alkotása. A hosszú és vékony csápok 

 bunkós végű első izülóke ugyanis igen hosszú, sokkal hosszabb, 

 mint a következő izülék ; a csáp ennek következtében az első és 

 második izülék között térdesen meg van hajolva. Az is jellemző 

 reájuk nézve, hogy a csápok töve a szemek előtt mindig a felett a 

 vonal felett fekszik, melyet magunknak a szem közepétől a fej- 

 bütyök csúcsáig húzva gondolunk, mig a többi Lygaeidáknál a 

 csápok töve mindig e vonal alatt fekszik. 



A többi jellemvonásokra nézve a szunyogpoloskák a többi 

 bodobácsfélékkel általában megegyeznek.*) 



Alakjukra nézve mind hosszúkásak, keskenyek, nyulánkok, 

 hosszú vékony csápokkal és lábakkal ; a czombok végük felé szintén 

 vastagabbak, többnyire olyan bunkósak, mint az első csápizülék. A 

 belföldi fajok nagysága 4—10 mill. között ingadozik. Szinük soha 

 sem feltűnő vagy kirivó, hanem mindig szürke, szennyessárga vagy 

 barnássárga ; a csápokon, lábakon és a szárnyhártyán gyakran söté- 

 tebb gyűrűk vagy csíkok láthatók. Igénytelen színezetük még inkább 

 fokozza hasonlatosságukat a szúnyogokkal. Ez a majmolás (mimicry) 

 náluk azonban csak védő utánzás ; — nem úgy, mint bizonyos 

 rablópoloskáknál (Ploiaria), melyek szintén szúnyogokhoz hasonlí- 

 tanak, de a melyek aztán ez alatt az álarcz alatt tényleg szúnyo- 

 gokra és más hasonló rovarokra vadásznak. A Berytinák egy része, 

 kivált a Berytus-fajok, melyek rendesen a földön mindenféle gizgaz 

 között tartózkodnak, különben talán még inkább hasonlítanak száraz 

 fűtörmelókhez vagy polyvához. 



Egyféle színezetük miatt az egyes fajokat némelykor csak 

 nehezen lehet felismerni. Még inkább megnehezíti felismerésüket 

 az a körülmény, hogy egy részüknél, t. i. a Berytus- és Neides- 



*) V. ö. Horváth Géza, Magyarország bodobácsféléinek magánrajza. 

 Budapest, 1875. 



