212 



indul és mindaddig szalad, a mig csak a kéz szélére vagy a felfelé 

 tartott ujj végére nem ér és csak akkor bontja ki szárnyait és kezd 

 repülni. Ezt a tulajdonságát a gyermekek is jól ismerik, de meg 

 vannak győződve, hogy ha ijesztgető verset dúdolnak neki, a bogárka 

 még gyorsabban szalad és hamarabb elrepül. Csak hogy persze nagyon 

 meg kell ijeszteni! A Duna-Tisza mellékein, melyek a török hadaknak 

 hajdanában leginkább útjába estek, a fehér turbános törökökkel 

 ijesztgetik, a kik a megölt gyermekeket a kútba hányják ; azért a 

 Dunántúl, nevezetesen Fehér- és Tolnamegyében a fiúk ezt éneklik 

 a katiczabogárnak : 



» Röpülj, röpülj Katicza, 



Gyünnek a törökök, 



Fehér ruhát hoznak, 



Véres kútba dobnak. 



Merre visznek katonának ?« 



A kis leányokat persze az érdekli jobban, hogy »merre visznek 

 férjhöz?« S az bizonyosan arra lesz, a merre a katiczabogár repül. 

 De csintalan pajtása azzal akarja tréfára fordítani a komoly kér- 

 dést, hogy: 



» Röpülj, röpülj Katicza, 



Pestre Budára, 



Tarka kutya háza felé ! « 



Pestmegye felső részén, péld. Rákos -Palotán, a gyermekvers, 

 úgy látszik, már családi nevet is ad az árva Katiczának : 

 »Kós Kata, Kós Kata szállj el, 

 Gyünnek a törökök, 

 Tüzes piszkafával 

 Kemenczébe dobnak, 

 Aztán elégetnek. « 



A kecskeméti gyermekek ehhez hasonlót danolnak ; ők is a 

 törökökkel ijesztgetik a kis bogarat, és hogy annál gyorsabb futásra 

 serkentsék, hozzáteszik még a régi idők legborzasztóbb halálbün- 

 tetését, a kerékbetörést, és azt dúdolják : 



» Szállj el, szállj el Katalinka, 



Jönnek a törökök ! 



Sós kútba vetnek, 



Onnan is kivesznek, 



Kerék alá tesznek, 



Ott összetörnek. « 



A vers utolsó sora egy kicsit sántit ugyan, de nem ám a 

 katiczabogár! az fut, a mennyire csak apró lábai birják, és végre 

 elrepül. 



