AZ EMBER ÉS A HAL. 



A Föld kérge állandóvá lett, megszilárdult. Hegységei föl voltak 

 vetve, sikföldje ki volt terülve. A víz és a szárazföld elváltak egymás- 

 tól. A régi korszakok élőlényei — állatjai, növényei — a melyeket 

 most ásatag alakokban csodálunk s a melyekben az emberi tudás az 

 életnek és alakjainak keletkezését, fejlődését kutatja, mind a föld 

 rétegzeteibe temetkeztek. 



A fejlődés és átalakulás során s a letűnt alakoktól eredve ismét 

 mások keletkeztek, olyanok, a milyenek a megifjodott földkéreg ter- 

 mészetének megfeleltek, a minők rajta megélhettek. 



A földkéreg legifjabb rétegzetén akadunk az első emberi nyo- 

 mokra és el kell fogadnunk, hogy az ember itt ébredt öntudatra. Ez 

 öntudata lassan fejlődött s az emberiség egészét véve, lassan fejlődik 

 még ma is. Az öntudat fokát pedig azok az életviszonyok határozzák 

 meg, a melyek között az ember élt és él. Tanuja ennek az a Nap, 

 mely ma is elárasztja a földgömböt éltető sugárözönével. Ez a Nap, a 

 földgömb egyetlen fordulása közben, bevilágít földrészünk magasra 

 fejlődött míveltségébe, abba, mely arra sarkalja az embert, hogy saját 

 létének végső titkait megostromolja, szolgájává tegye a tüzet, a vizet, 

 a levegőt, a villámot és mindent; de bevilágít az a Nap az éjszaki sark 

 tájain az eszkimó kunyhójába is, ki többre tartja a jó szigonyt, mint a 

 művelt ember azt az érzékeny szerszámot, mely az élet legparányibb 

 mozdulatáról is biztos hirt ád ; és odatekint ugyanaz a nap a délszak 

 tájaira, a földkéreg utolsó forradalmából kifelejtett Ausztráliába is, 

 merőben elütő életével, az öntudat legalsóbb fokán álló, majdnem 

 állatembereivel. 



És ime ! Az egyik ponton az ember mesterségesen költi, tenyészti 

 az édes vizek halait és a halászhajóknak ezreit meneszti a tenger vég- 

 telenségébe; itt a hegyi patak kristályos, sebes vizébe veti a finom 



