AZ EMBER ES A HAL. 19 



de indul ; sőt a képzelet is szárnyalni kezd — azt sem tudjuk, mikor, 

 hogyan fejlődött ki mindez ! 



Hátha az anyatermészet szava, ezernyi jelensége is úgy hatott az 

 ősemberre ? Ezen az ösvényen tovább nem haladhatunk. 



Az éleselméjűség ostromolhatja ezt is ; de az önbírálat hamar reá 

 tanít, hogy az éleselméjűséggel testvére, a képzelődés is ott van, s mint 

 könnyebben mozgó útitárs, magával ragadhatja. 



A való, az igazság, lényege szerint nem ismerhető fel a képzelet 

 útján ; az tapasztalást követel. 



És mit mond a tapasztalás az ősemberről és a halról ? Azt, hogy 

 az ősember jókor — már igen jókor — hallal élt; hogy a mint a 

 halászat fejlődött, mindinkább a vízhez kötötte az embert; a vizek 

 halashelye marasztotta, a társsal szövetségre birta, tehát telepítő hatást 

 gyakorolt ; inkább, mint a vadászat, melynek természete kalandozásra 

 birta — még ha szövetségben űzte is. 



A tengerek mellékein felhalmozott őskori konyhahulladékok nagy 

 tömegei a halászó ember tartós ottlétét magyarázzák nekünk ; bennök 

 látjuk első csíráit az emberi társadalom fejlődésének, melynek a tar- 

 tós megtelepedés főfeltétele. 



S minél inkább halmozódnak az őskorszakok reánk maradott 

 ember-nyomai, minél inkább közeledünk a történelmi korok felé, 

 annál jobban vehetjük ki azt, hogy a halászat népfoglalkozás volt, 

 sokkal inkább mint a vadászat ; s ez érthető is. 



A vad futott, mint fut ma is a megtelepedett ember környékéről ; 

 megszerzése mind nehezebb lett. A hal megmaradt s minthogy életé- 

 nek minden mozzanatával a vízhez volt kötve, az ember mindig tudta, 

 hol keresse. Hozzájárult a hal szaporasága is. 



A vad, az ember szükségéhez képest, csak gyengén szaporodott, 

 megszerzése veszedelemmel járt; a hal kifogyhatatlan tömegekben 

 kínálkozott. A vad a szárazföldön, tehát hasonló viszonyok között vette 

 föl a harczot az emberrel, érzékeinek élességében sokszorosan felül- 

 múlta, s így kijátszhatta, sokszorosan legyőzhette. 



A hal egyedül a vízre volt utasítva s az embert minden tapaszta- 

 lása közelebb vitte ahhoz, hogy teljesen hatalmába kerítse. 



Az élő lények közül vizek mentén a halra esett a súly az ős ember 

 háztartásában. 



