A TÁRSADALOM ES A HAL. 



Az őskori nyomok hallgatag világát a beszélő hagyomány, ezt az 

 irott történet váltja föl. 



A hal nemcsak az emberi társadalom anyagiasságában, hanem esz- 

 mevilágában is mind nagyobb tért követel magának ; az ember hitébe 

 fogadva eléri a szentséget, csodák tárgyává lesz ; följut az égbolt csil- 

 la^viláffába. 



Mindez fényes tanúbizonysága annak, hogy a társadalom minden 

 korban érezte a hal fontosságát. 



Az asszíroknál, fönicziaiaknál, Szíria és Egyiptom népeinél a hal, 

 mint minden állat, mely a társadalom fennállására hasznos volt, az 

 oltárokra került s mint szent állat tiszteletben részesült; — e népek 

 papsága állítólag ezért nem élt vele. 



A Pythagoraeusok tartózkodtak tőle, mert a hallgatásnak — mint 

 főerénynek - — jelképét látták és tisztelték benne. 



A régi Lykia jósai jövendőt mondtak a hal megjelenéséből, távo- 

 zásából. 



Az ó-egyiptomiak alakos jegyírásában, a hieroglyphben, a hal 

 alakja igen gyakran fordul elő, mint a bőség és a gazdagság jegye ; 

 azzá avatta a szent folyó, a Nilus halakban való áldása. 



A klasszikus korok népeinek hite, képzelete külön istent adott a 

 vizeknek s a bennök élő halak seregeinek. 



Neptunus, a vizek istene, háromágú szigonynyal uralkodik a halak 

 töméntelen seregein s Proteus, a jósló alisten, őrzi a főisten tengeri 

 borjait* az egyiptomi vizek síkján, mélységében. 



E korok képzőművészete megragadja a halat is, rávési szobraira; 

 befogadja fali képeibe. 



* A delfin, melyben akkoron még halat láttak. 



