A TÁRSADALOM ES A HAL. 2j 



A hal a tisztaságnak is jelképe s a középkor hitbuzgósága, mely a 

 vallás rendeleteit oly szigorúan tartotta meg, böjti eledelt csinált be- 

 lőle, más állatok húsától megkülönböztette. Ez azokban az időkben 

 a halászat méltóságát emelte, halgazdagságot teremtett s a halat a 

 megélhetés fontos tárgyává avatta. 



Azokkal együtt, a mikkel a csillagászat tudománya az égbolt ra- 

 gyogó világát benépesítette, hogy fölséges igazságait a természet 

 képeivel, az emberi elme és képzelet szüleményeivel kapcsolatba 

 hozva, az emlékező tehetség számára mintegy kedvesekké tegye, a 

 halak is odakerültek ; időszámítás szerint a februárius — régentén 

 « halak hava» az ő hónapjuk s oda tartoznak az ekliptika csillag- 

 képei közé. 



A csillagászat tudományában jegyök ez : % 



Az a csillagzat, a melyhez a hal kötve van, a fölöttünk ragyogó 

 égbolt déli tájára esik, a költők csillagzata — a Pegazus — alá s az 

 első rangú Fomahand csillag közelébe. 



A hal gazdasági jelentősége két tulajdonságára vezethető visza : az 

 egyik az, hogy még a legkisebb patakcsában is csak akad — ha hit- 

 vány is, de akad ; a másik az, hogy mérges hal nincsen, mindnyája 

 elkölthető eledel. 



Különböztetés csak jó és silány, kövér és sovány, nem szálkás és 

 szálkás közt tehető s ebből a különböztetésből következik, hogy a 

 gazdag és szegény megosztozik rajta, mert csak értéke különböző. 



Az egyik kikeresi azt, amelynek húsa finom ízű, szálka nélkül 

 való ; a másik beéri a jóízűvel, ha szálkás is s mind a kettő avval a 

 tudattal költheti el a magáét, hogy egészséges táplálékkal él. 



A hal a szárazra vetve nemcsak elhal, hanem hamar romlik is. 

 Az ember mindenkor azon volt, hogy valahogyan megóvja az enyé- 

 szettől. Kieszelte a sózást, az aszalást, az olajba-, eczetbe-, fűszer- 

 számba való főzést, a füstölést. 



Hogy a sózást már a régi korban ismerte, erről tanúskodik az, 

 hogy a görög nyelvben a sóshal kifejezésére megvan a szó, a 

 «(jcmé(?Si/g» ; * de ez a mesterség feledésbe ment. 



Az, a ki a sózást újra fölfedezte, az emberiség háláját érdemelte ki. 



* Ekkoron, épen úgy mint ma is, leginkább a hitványabb keszegfajokat sózták és 

 szárították. 



