24 BEVEZETŐ. 



Ez a hollandus Beuckel volt ki 1 397 táján alkalmazta a sózást a he- 

 ringre s evvel majdnem olyan jótevője lett a szegénységnek, mint 

 1585-ben Drake, ki a burgonyát hozta földrészünkre. 



Mind a ketten a szegény zsellér viskójától hárították el a szegény 

 ember legkönyörtelenebb, legborzasztóbb gyötrőjét, legádázabb elle- 

 nét: az éhhalált. 



A fentartási módok nyomdokain, vagyis alapján fejlődött a halá- 

 szat nemzetgazdasági és kereskedelmi hatalommá, melynek nagy- 

 ságáról óriási számadatok tesznek tanúságot. 



Angliában csak az édesvizek halászata nyolcz-kilencz millióra rúg 

 s e nagy pénznek majdnem felét a jól megvédett nemes lazacz adja ki. 



Csak Skócziából magából tizenötezer halászhajó indul évenként 

 a tengeri halászatra, a mely körül negyvennyolczezer ember se- 

 rénykedik. 



Francziaország halak után közel húsz millió forintot forgat; ten- 

 geri halászata huszonnégyezer hajót és százháromezer embert fog- 

 lalkoztat ; egyedül a tőkehal — stokfis — körül közel hatszáz hajó 

 orra szántja az óczeán síkját és tizenegyezer ember van talpon. 



Norvégiában közel háromszáz nagy és kilenczedfélezer kisebb 

 hajó száll ki a tengerre s a halászat gyakorlása harmincznyolczezer 

 embert szólít munkára. 



Van év, a melyben egyedül a hering ötvenezer embernek ad mun- 

 kát és kenyeret. 



Oroszország csak halikráért egy millió forintot kap a külföldtől. 



Olaszországnak tizenkétezer hajója, dereglyéje ereszkedik a ten- 

 gerre, harminczezer halásza serénykedik s szerez évenként negyven 

 millió lirát. 



Hát Magyarország? — ■ 



Az ország fölséges vizeinek partján megállhat a magyarember, 

 elmondhatja, hogy régentén — a mohácsi vész előtt — ■ volt hatalmas 



halászata s hogy ma nincsen, az másokon múlt; de hogy legyen, 



az egyedül rajta áll. 



