A MAGYAREMBER ES A HAL. 



Magyarország áldott földjén megvirrad ; a Nap fölkel, azután delel 

 s a midőn ideje megérkezett, vagy inkább lejárt — nyugvóra tér, 

 leáldozik. 



Mindennap ismétlődő útján úgy jár e darab földdel, mely a min- 

 denségnek csak egy parányi porszeme, mint a búvár, ki egy vízcsöp- 

 pet merít a mindenségből s ezt a nagyítón át nézi : a Nap épen úgy, 

 mint a búvár a nagy világ kicsinyített képét látja maga előtt; ez egy 

 vízcsöppben, amaz egy nemzet életnyilvánulásaiban. 



A Nap betekint a tudomány mívelésére szentelt fényes paloták 

 ablakán, hol művelt ember a tudomány feladatait megfejteni igyek- 

 szik ; betekint a gazdag palotájába, mely bővelkedik pazar fényben s 

 mindabban, a mi az ember földi létét kellemessé tehetné — ha az 



ember beérné vele ; de betekint ugyanaz a Nap a faluvégi czi- 



gány putrijába is ; mezítelen gyereksereget lát — Ausztrália kicsinyí- 

 tett képét. 



S a míg a magyar felföld sebes patakjánál a «pisztrángtúdós» veti 

 ki horgát ; a míg a Székelyföld havasainak tövén a közszékely a kakas 

 tollas-gallérjából kitépi a vöröset, hogy mesterséges legyet hazud- 

 hasson a horogra s reá csalja a göbe lengjében leselkedő pisztrángot : 

 addig a czigány meglábolja a vizet, puszta kézzel tapogatja ki a halat ; 

 vagy a tó szélén lekuczorogva, a vad rózsa hegyes, görbe tüskéjét 

 köti az apró küszhal hasa alá, madzagnál fogva beereszti ezt a nagy 

 furfangot a vízbe — s a midőn a foga fehérét vigyorogva kimutatja, 

 ez azt jelenti, hogy a tóság vad kalózhala, a csuka, rajtavesztett. 



A míg a Tisza, a Duna öreghalásza száznál is több öles hálóival 

 szántja, szinte megszűri az ősfolyamok vizét; s a Balaton bérlője há- 

 romszáz öles hálóját nagy dereglyén álló vasdaruval húzza ki a magyar 

 tenger hullámai közül: addig a Tisza, Duna szegény fenekese az 



