36 



AZ OSHALASZ NYOMAI. 



Hogy ezek az őskori halászathoz tartozó jegellő kövek, erre egy 

 hasonlatosság tanít, mely a mostani korból származik s a következő r 

 Hearne leírása szerint a Hudson-öböl indiánjai, valahányszor a vad 

 megfogy, a vadászatról a halászatra térnek át s kiváltképen a jég 

 alatti halászatot űzik, leginkább úgy, hogy a jeget kilekelik s a 

 lékekbe vagy horgaikat vetik, vagy hálóikat eresztik le. A jég kileke- 



lését még ma is részben oly lekelőkövek- 

 kel végzik, a melyek szarúkőből valók s 

 szilánkolás útján készülnek. 



Innen a barlangokhoz kell fordulnunk, 

 a melyekről egy jeles kutató — Lartet — 

 megjegyzi, hogy minél ritkábbak bennök 

 a halászó ember nyomai, annál régibb 

 korba sorozhatok. 



Aránylag sok a nyom az u. n. rén- 

 szarvas-barlangokban, a hol t. i. ennek 

 az állatnak maradványai nagy számmal 

 fordulnak elő. Itt találhatók leginkább az 

 egy vagy több szakás, a szarvas szarvaiból 

 készített, egyágú dárdaszigonyok. 



Hogy ezek valóban halászati szerszá- 

 mok, ahhoz nem fér kétség ; nemcsak 

 azért, mert a barlangokban halak marad- 

 ványaival együtt fordulnak elő, hanem 

 azért is, mert kétségbe nem vonható ha- 

 lász-telepeken, így a Svajcz tavaiban és 

 tőzegeseiben, a melyek a kőkorhoz szá- 

 míttatnak, gyakoriak, a szakásság pedig ősidőktől maiglan a szúró 

 halászati szerszámnak szerves tartozéka, mely a hal természetével kap- 

 csolatos. 



Mindenesetre föltűnő, hogy a kőkorszakban csontról van szó s 

 itt megjegyzendő, hogy e kettő már igen korán együtt jár. A csont 

 és szaru az ősembernek már táplálkozása módja során ajánlkozott esz- 

 közül ; a kő hozzájárult, mert az él tartósságát biztosította. 



A kőkorhoz számított svéd halászati tárgyak között a csont és kő 

 egyesítése kiválóan van képviselve. 



i. és 2. ábra. — Egy és két szakás dárda- 

 szigony, szarvas agancsból. 



