A KÖNYV TÖRTENETE. I I 



Az utóbbit így részletezi : 



«A süllőnek van első és második sörénye, van kormánysörénye, 

 van állaszárnya, hasaszárnya és a farkon kormánya. » 



Ez a képzelhető legfinomabb megkülönböztetés, és összevág a 

 hal úszószervezetének kihatásával is, mert a háton levő rész valóban 

 sörény s a kormánysörénynyel együtt csak iránytartó ; az állaszárnya 

 és hasaszárnya a hajtók, tehát szárnyak ; a fark csapása adja főképen 

 az irányt; a többi különböztetés pedig a «hal» hozzáadásával törté- 

 nik, azon a soron, a melyen a malomszárny, madárszárny, bogárszárny 

 halad ; tehát : halsörény, halszárny, halkormány. 



Ez a két példa — úgy gondolom — elégséges annak bebizonyí- 

 tására, hogy a nép nyelve kincses bánya, a melyet elhanyagolnunk 

 nem szabad ; — a ki tévedezett, ám forduljon sarkon s térjen e bányá- 

 hoz; úton-útfélen kínálja az kincsének színét-javát. 



Igen ám, de azt mondják, hogy a tudomány sok ismeretkörre ter- 

 jed, a melynek tárgyaira, fogalmaira hiába keressük a nép száján a 

 nyelvi anyagot. 



Ez tökéletesen igaz ; de nem kevésbbé igaz az is, hogy ha ezek- 

 ben az ismeretkörökben alkotnunk kell, a nyelv géniuszának törvé- 

 nyét nem az íróasztalon, sem fogyatékos szótárakban, sem egyes 

 képzők kínpadján, hanem egyedül az élő, romlatlan népnyelvben, 

 régi idők nyelvemlékeiben találjuk meg. És ha ezekhez folyamodunk, 

 ha behatóan, szeretettel foglalkozunk velők, akkor nyelvérzékünk 

 finomul s ez rávezet a helyes alkotásra is. 



A művelődésnek egyetlen fegyvere a nyelv; feladata magasztos; 

 de nehéz is, mert hivatása egyfelől az, hogy fejleszsze a tudományt, 

 másfelől az, hogy e fejlődéssel élő hatást gyakoroljon a nemzet 

 egészére. 



Az élő hatás pedig abban a perczben megszűnik, a melyben a 

 hatások kölcsönössége megakad, a közérthetőség megcsökken ; vagyis 

 a mely perczben a nyelvfinomítást az önkényes alkotás váltja föl. 



Valódi remekíróink mély hatása abban rejlik, hogy öntudatosan 

 közérthetőségre törekedtek ; ápolták az élő népnyelvvel való szerves 

 kapcsolatot. Arany, Petőfi ebből a szerves kapcsolatból merítették 

 azt a bámulatos hatalmat, a melylyel a szépirodalmi nyelv romlását 

 megakadályozták s a helyes irányt megteremtették. 



