v~ 



AZ ÓKOR HALÁSZATA. 



mi keszegcsaló czigányainkra, vagy a Duna-Tisza tutajain a napot 

 lopkodó névtelenjeinkre, épen a fenékhorogra kerítette halát. A h 

 jegygyei ellátott legendának kibetűzése csak egyiptológusnak sike- 

 rülhet. 



A 2y ábrának élénkségét csak tanulságos volta múlja felül; 

 itt az öreghálóval való halászatot szemléljük a tanyahúzás legégetőbb, 

 döntő perczében, a midőn t. i. minden legény nekidűl innak, húzó- 

 kötélnek, nehogy a zsákmány, időt nyerve, rést találjon. Egyedül a 

 mester vagy nagygazda áll méltóságosan s botjára támaszkodva, jobb 

 lábával végzi a letartás fontos miveletét. 



24. ábra. Egyiptomi horgászok. 



Mivelhogy az ó-egyiptomi képírás egész természete szerint lapos 

 volt, t. i. a térbe való mélység kifejezését, az u. n. perspektívát nem 

 ismerte, tehát fölülről lefelé terjedve, fejezte ki azt is, a mit a mai 

 festészet a vonalak összecsökkentésével, a távolabbra eső tárgyak 

 kicsinyítésével és elmosódásával tud elérni, épen ezért tudnunk 

 kell, hogy a 25-dik képen V. a víz, F. a part; B. a hálónak bejáró 

 vége, K. ugyanannak laptáros vége ; P, P. a háló föie, vagy pálhás 

 ina, pálhái pedig élénken emlékeztetnek a Tápé, Kopácsi halászainál 

 dívó czötkény, vagy tejkóró — Euphorbia palustris — szárából készült 

 háromszögű pálhákra, a melyek a méthálót és a marázsát úszva tart- 

 ják; végre H a kövekkel súlyozott inat, vagy háló alját képezi. 

 E kövek hosszúkás körte alakja nyilvánvalóvá teszi, hogy édes test- 

 vérei a téglából készült tihanyi avét köveknek, s közel rokonai a 



