II. A MAGYAR HALÁSZAT MÚLTJA. 



A magyar halászat története fáradozásra méltó feladat. A vízrajzzal 

 való összefüggésében sokszorosan foglalkoztatta is az írókat és mégis 

 igaz, hogy ma is várja íróját. 



A mi történelmi irodalmunkban mint a halászat története sze- 

 repel, az jobbadán krónikái adathalmaz, mely haszonélvezeteknek 

 évszám szerint való felsorolásával éri be, s nincsen tekintettel arra. hogy 

 a halászat ősfoglalkozás, melynek története nemcsak évszámokkal, 

 nemcsak adományokkal, hanem a nemzet életével is szorosan ösz- 

 szefüggő. 



A midőn én e történelmi vázlat megírásához hozzáfogok, egy nagy 

 igazságot tartok szemem előtt, s ez az, hogy ősi népfoglalkozások- 

 ról csak akkor írhatunk történelmet — a szó igaz értelmében, ha 

 azoknak jelenét minél alaposabban megismertük; mert ez a jelen, az 

 emberöltők szerves kapcsolatának révén, sok ősi dolgot — mester- 

 szót, szerszámot, fogást, szokást — ■ őriz, a melynek ismerete nélkül a 

 multak nem egy része vagy homályban marad vagy hamis alakban 

 tűnik föl. 



Egyedül okiratok alapján keresni az eligazodást, nagyon bizony- 

 talan eljárás ; már azért is, mert azokban lépten-nyomon fölbukkannak 

 oly kitételek, a melyeken a való fordul, de a melyeknek értelmét 

 hiába keressük az okmányok szövegében. 



Ezeknek helyes megfejtését nem adhatja meg más, mint a halá- 

 szat jelene, annak minél tisztább népies része, kivált oly vidékeken, 

 a melyek a nagy forgalom átalakító hatását még alig, vagy épen 

 nem érezték meg. 



Szerintem a valóságos magyar népies halászatnak, a legősibb ma- 

 gyar telepek e mai napig is legszabadabb ősfoglalkozásának. főképen 

 annak a résznek, mely soha sem volt czéhes: ennek nem ismerésén 



