A MAGYAR HALÁSZAT MÚLTJA. 63 



múlik legnagyobb részben a magyar halászat valódi történetének meg- 

 írása ; és igaz, hogy evvel eddig történetíró nem is foglalkozott. 



E szavakat nem kicsinylés, nem hivalkodás adja tollamra. 



Hivalkodnám, ha csak valamiképen éreztetném is, hogy immár 

 én írom meg azt a történetet. Jól tudom én, hogy két évi kutatással 

 a magyar népies halászat jelenét nem merítettem ki ; jól tudom, hogy 

 a mohácsi vész, részben a reformáczió is, a réti halászat eltünedezése 

 sokat temetett el halászban, szerszámjában", szókincsében, szokásá- 

 ban — tehát ismerem tudásom hézagos voltát. 



Tisztelettel és hálával viseltetem azok iránt, a kik odaadással és 

 jóhiszemüleg adatot halmoztak adatra, mert evvel módot nyújtottak 

 nekem az egybevetésre és az alap megszilárdítására. 



Nekem vállalkozásomban a következő irány ajánlkozik: jóhiszem- 

 mel elfogadom, a mit a történetírók adatban nyújtanak s a halá- 

 szat történetírásához egy új elemmel, az élő munka, élő szó és élő 

 szokás elemével járulok, a melyről hiszem, hogy nem egy tekintetben 

 tisztázó lesz s megkönnyíti azoknak munkáját, a kik majdan több és 

 jobb eszközzel foghatnak a szép feladat végleges megoldásához. 



Evvel a munkafelosztás elvének eleget teszek ; egyébre nem is 

 törekszem. 



Lehet valakinek hite — és, vérmérséklete szerint, nemzeti büsz- 

 kesége — föltenni, hogy Árpád hadaiban az ember szálanként 

 lóra termett hős volt, oldalán görbe karddal, vállán párduczkacza- 

 gánynyal, érczsisakján lengő kócsagtollal — szívében hadakozási és 

 örökös kalandvágygyal, mely folyton arra sarkalta, hogy szomszédjára 

 rontson, prédát ejtsen, ezt párduczbőrön végig nyúlva eltivornyázza s 

 közben új prédajárásokon törje a fejét. 



A magyarság hősiességét elismeri minden történeti kútforrás ; de 

 hogy az az örökös hősködés, a melyben irodalmunk és képzőművé- 

 szetünk oly nagyon gyönyörködik, túlságos és nagyon egyoldalú, az 

 bizonyos. 



Ez az egyoldalúság onnan ered, hogy a magyar történetírás, mint 

 sok más nemzeté is — a legújabb időkig középkori nyomokon járt. 

 Sokat foglalkozott csatáknak leírásával, királyok, vezérek dicsőségé- 

 nek — ■ gyalázatának fürkészésével. A múlt oly színt öltött a jelen sze- 



