OKIRATOS TÖRTÉNET. 89 



Regín o történetes könyvéből, hogy a magyarság mindennapi élel- 

 mét vadászattal és halászattal szerzi. Ugyanő kijegyezte Pál jegyző- 

 ből, hogy a magyarság nem lakik házakban, hanem szőttes sátrak- 

 ban ; hússal, hallal, tejjel és mézzel él és sok lábas jószágot tart. 



Ibn-Daszta régi író, azt jegyzi fel a magyarokról, hogy téli idő- 

 ben a folyókhoz költözve, ott halászattal húzzák ki a telet. 



Ennek az állításnak különös nyomatékot kölcsönöz a magyar 

 halászat jelene is, mert igaz, hogy a jég alatt való halászat még 

 napjainkban is nem csak sűrűn gyakorlatban van, hanem némely 

 pontokon az arra való kivonulás, valóságos népünnep színét ölti 

 magára. Orbán Balázs, a Székelyföld fáradhatatlan búvára, 'fel- 

 jegyezte művében, hogy Sámsond és Kölpény községek, tömegesen 

 vonulnak ki a jéghalászatra ; ilyenkor szól a zene s egyáltalában nagy 

 a riadalom. A népszokások búvárai pedig tudják, hogy ily kivonulá- 

 sok eredete rendszerint messze vág a multakba; sőt az első nyom leg- 

 többször elvész az őskorszakok áthathatlan ködében. 



A Tisza, a Duna — kivált holt ágaik ; — a Bodrog, a Balaton, 

 a Velenczei tó, a Kopácsi tó s más kisebb-nagyobb vizek jege télszak 

 idején megnépesedik, a jég síkja nyög a jegellők, lekelők fejsze-csa- 

 pásai alatt; vágják a «Bedöntőt», az « Ajtóléket », a « Sorlékeket », a 

 « Szeglékeket » ; a szánok húzzák a rengeteg hálót, húzóköteleit s a 

 szerszámok oly csodás sorát, a melyen elbámul az avatatlan néző. 

 «Szakócza», « Gémes », «Czibék» ; a hálón «Bötök», «Gzéla», «Tú- 

 zsér» — különös szerszámok különös neve! Járja a horgászat is körbe 

 vágott lékeken át, a melylyel majd megismerkedünk. Szóval, a ma- 

 gyarság téli halászatához fogható csak az alsó Wolga tájain dívik; 

 Európa más részeiben, ily változatosságban és fejlettségben sehol. 



Mindez, csak így felsorolva is, régi foglalkozásra vall s hihetővé 

 teszi a régi írónak, régi időkre vonatkozó állítását; annyival is inkább, 

 mert itt is minden mesterszóból a nyelv géniusza hangzik felénk. 



Ezek az adatok, melyeknek különben szájról-szájra öröklődő 

 hagyomány becsénél többet tulajdonítanunk nem lehet, minden bizony- 

 nyal még a nemzet pogánykorára vonatkoznak; innen az első okira- 

 tig egy köz támad, a mely — legalább a halászatra nézve — talán 

 örökre betöltetlen marad. A nemzet megfészkelődésének s egyszer- 

 smind a kereszténység alapjaira való átgördülésének ideje ez. 



