III. A MAGYAR NÉPIES HALASZSZERSZÁM ŐSI ELEMEI. 



A magyar halászat történetének e részébe törött út nem vezet. 



Az ősrégészet tudománya, különösen a mióta kutatásait szaksze- 

 rűen, tehát rendszeresen végzi s a közönséges tapasztalást az össze- 

 hasonlítással kötötte össze, sokat derített fel ugyan olyat is, a mi leg- 

 távolabbra eső őskorszakokra képes világot vetni ; de egy adott nem- 

 zet ősfoglalkozásának élő eszközeit — tudtomra — rendszeresen még 

 nem hasonlította össze a fölkutatott ősi eszközökkel ; noha bizonyosra 

 vehető, hogy ez igen hálás feladat. 



Arra külön súly tartozik, hogy «egy adott nemzet élő eszközei », 

 mert ebben rejlik a biztatás, hogy a töretlen úton is elinduljunk. 

 A biztatás főoka a következő. 



Az őstörténelemre vonatkozó általános ősrégészeti kutatás és 

 következtetés, mint tudjuk, merő bizonytalanságok között mozog. 



Semmi sincs egy bizonyos időponthoz kötve. Nincs biztos támasz- 

 tékunk arra, mikor és hol lépett föl az ember, mily viszonyok hatot- 

 tak őskorában reá, s így melyik volt legősibb állapota? 



Nagy fáradozással, szellemünk legjavát reá áldozva, elrendezzük 

 gyűjteményünket kő, bronz és vas tárgyak szerint ; de közbejön egy 

 lelet, mely mind a három korszakunkat kártyamódra összekeveri. Ez 

 reátanít az átmenetekre. 



Az ész — mint mondani szoktuk — megáll ; sőt még a képzelet 

 is szárnyszegetten száll alá. Ha elég erő lakozik bennünk, ez csak egy 

 irányban nyilatkozik : újabb meg újabb kutatásokra sarkal, ébren 

 tartja a reményt, hogy többet gyűjtve, több világosságot nyerhetünk — 

 talán-talán megfejtésekhez is jutunk! 



Az őstörténelem mezején az egyik oldalon áll a földtani alakula- 

 tok titokzatos menete, idő szerint mérhetetlen korszakaival s azt 



